Copyright © 2017 by Dr. Edith Eger

Translation © Karina Matějů, 2019

Cover images © Getty Images

Cover design by Two Associates

All rights reserved, including the right to reproduce this book
or portions thereof in any form whatsoever.

ISBN: 978-80-7252-836-3

Věnováno pěti generacím mojí rodiny,
mému otci Lájošovi, který mě naučil se smát;
mé matce Iloně, která mi ukázala, že to,

co člověk opravdu potřebuje k životu,
může najít ve svém vlastním nitru;

mým úžasným sestrám Magdě a Kláře;

mým dětem Marianě, Audrey a Johnovi;

jejich dětem Lindsey, Jordanovi, Rachel;
Davidovi a Ashley;

a dětem jejich dětí Silasovi, Grahamovi a Haleovi

Předmluva

PHILIP ZIMBARDO

Phil Zimbardo je psycholog a emeritní profesor Stanfordovy univerzity, kde v roce 1971 provedl proslulý stanfordský vězeňský experiment. Je autorem řady knih, z nichž k nejznámějším patří titul z roku 2007 nazvaný The Lucifer Effect: Understanding How Good People Turn Evil (Luciferův efekt: Jak se z dobrých lidí stávají zlí). Je zakladatelem a předsedou organizace Heroic Imagination Project, která se snaží prosadit myšlenku, že jako hrdina se může zachovat každý z nás.

Vzpomínám, jak na pozvání vrchního psychiatra amerického námořnictva nasedla doktorka Edith Eva Egerová do vojenského letounu bez oken a přistála na jedné z největších letadlových lodí na světě, USS Nimitz, zakotvené u břehů Kalifornie. Letadlo se sneslo na krátkou ranvej a poskočilo, jak se zachytilo za hák, aby nesklouzlo do moře. Doktorku Egerovou, jedinou ženu na palubě, odvedli do její kajuty. Co bylo důvodem její návštěvy? Přijela pomoci několika tisícům vojákům na palubě vypořádat se s tím, co zažili ve válce, s traumaty i dalšími psychickými problémy.

Nebylo to poprvé, co ji armáda požádala, aby pomohla obyčejným vojákům i členům speciálních jednotek, kteří trpěli posttraumatickým stresovým syndromem. Čím jim ale tahle mírumilovná starší dáma mohla prospět?

Poprvé jsem se s doktorkou Egerovou setkal, když jsem ji pozval, aby přednášela v kurzu o kontrole mysli, který jsem pořádal na Stanfordu. Když jsem s ní mluvil po telefonu, podle věku i přízvuku jsem si představoval vetchou babičku s šátkem uvázaným pod bradou. Pak se ale postavila před studenty a já okamžitě propadl jejímu kouzlu. Na tváři jí zářil úsměv, v uších se jí blýskaly náušnice, nazlátlé vlasy měla dokonale upravené a od hlavy až k patě byla oblečená do šatů od Chanela, jak mi později prozradila manželka. Otevřeně, s překvapivou lehkostí a optimismem nám vyprávěla děsivé a drastické příběhy z nacistických táborů smrti. Vyzařovala neskutečné charisma.

Přitom toho dost zkusila. Když ji odvezli do Auschwitz, bylo jí teprve šestnáct let. Navzdory tomu, že ji mučili, týrali hlady a žila pod neustálou hrozbou smrti, si dokázala uchovat svobodu ducha. Hrůzy, s nimiž se musela vyrovnat, ji nezlomily, ale naopak posílily. I ty nejhorší zkušenosti uměla proměnit v hlubokou životní moudrost.

Doktorka Egerová dokáže druhým pomáhat o to líp, že sama musela překonat veliké trauma. Pracuje jak s vojáky, kteří mají psychické potíže, tak s životními partnery, kteří se navzájem odcizili, s těmi, kdo zažili zneužívání či zanedbávání, i s těmi, kdo se vyrovnávají se závislostí či těžkou nemocí, s těmi, kdo přišli o někoho blízkého, i s těmi, kdo mají pocit, že ztratili jakoukoli naději. A nejen jim, ale nám všem, kdo dennodenně překonáváme drobné i větší potíže a zklamání, předává své jednoduché, a přesto zcela zásadní poselství, totiž že vždycky máme na vybranou – najít v sobě sílu a nezůstat v roli oběti.

Na konci přednášky se všech tři sta posluchačů jako jeden muž zvedlo a začalo tleskat. Pak celé pódium zaplavily desítky nadšených studentů, kteří čekali, až té neobyčejné ženě budou moci poděkovat a obejmout ji. Za celou svou dosavadní praxi jsem nikdy nic takového nezažil.

V následujících dvaceti letech, kdy jsme s Edie spolupracovali a jezdili po světě, jsem pak vždycky byl svědkem téže reakce. Ať už to bylo na konferenci Hero Round Table, kde jsme přednášeli pro mladé lidi z Michiganu, státu, který bojuje s rostoucí rasovou nesnášenlivostí i chudobou a téměř padesátiprocentní nezaměstnaností, či v Maďarsku, kde většina jejích příbuzných nepřežila válku a kde Edie promlouvala ke stovkám těch, kdo se pokoušeli nechat za sebou těžkou minulost a vrátit se do života, zažíval jsem znovu a znovu totéž: v její přítomnosti procházeli lidi přímo před mýma očima téměř zázračným přerodem.

Ve své knize vypráví doktorka Egerová nejen o tom, jak přežila Auschwitz, ale i příběhy svých vlastních pacientů. Jakkoli jsou její osudy navýsost napínavé a dramatické, dojímá mě a inspiruje ještě něco jiného, totiž fakt, že Edie využívá své mnohdy dost trpké zkušenosti k tomu, aby pomohla druhým. Samozřejmě, že je potřeba neustále si připomínat minulost, jenže její kniha je mnohem víc než jen připomínkou šoa. Edie je totiž skálopevně přesvědčená, že byť téměř každý z nás žije tak či onak uvězněný ve své vlastní mysli, ve své vlastní minulosti, má vždycky možnost rozhodnout se od ní osvobodit.

Mladším generacím představují někdy Edith Egerovou jako „Annu Frankovou, která přežila“ – obě totiž pocházely z podobného prostředí a do Auschwitz je deportovali v podobném věku. Z obou jejich příběhů navíc vyzařuje nevinnost a soucit, jež nám dávají naději, že navzdory krutosti a týrání, s nimiž se setkaly, pořád na světě existuje dobro a základní lidská slušnost. V době, kdy Anna Franková psala svůj deník, ovšem ještě nevěděla, co ji v lágru čeká, zatímco Edith, která přežila tábory smrti a stala se klinickou psycholožkou (a prababičkou!) nám poskytuje mnohem plastičtější a hlubší vhled.

Podobně jako všechny příběhy z doby holocaustu ukazuje Edith ve svém textu nejtemnější podobu zla na straně jedné a zároveň nezlomnou sílu lidského ducha, s níž je člověk schopen tomuto zlu čelit. To však zdaleka není všechno. Nabízí se zde srovnání s jiným autorem, který přežil šoa, s Viktorem Franklem a jeho proslulou knihou Člověk hledá smysl. Z textu Edith Egerové stejně jako ze slov Franklových vyzařuje nezměrná lidskost, jež je však v případě Edith ještě umocněna dlouholetými zkušenostmi z praxe klinické psycholožky. A tak zatímco Viktor Frankl se zabýval psychologií svých spoluvězňů v Osvětimi, Edith Egerová se zaměřila na to, jak může svou mysl osvobodit od traumat i negativních postojů každý z nás.

Ve své práci se už dlouho zabývám psychologickou podstatou toho, jak negativní sociální vlivy formují naše postoje. Zajímá mě, jak a proč se člověk rozhodne podřídit autoritě či skupině, nezasahovat do dění a držet se stranou v situaci, kdy pokud by měl hájit spravedlnost a lidskost, musel by reagovat zcela opačně: hrdinským činem. Díky Edie jsem ale pochopil, že být hrdinou neznamená jen vykonat mimořádný skutek či se rozhodnout někoho (nebo i sám sebe) bránit – ačkoli v jejím životním příběhu bychom našli obé. Hrdinství totiž tkví spíš v našem celkovém nastavení, je souhrnem našich osobních a sociálních návyků. Je pro něj určující, jak vnímáme sami sebe, vlastně je to způsob života. Být hrdinou tak znamená být schopen účinně zasáhnout ve zlomových životních situacích, aktivně se postavit proti nespravedlnosti a pokusit se změnit svět k lepšímu. Samozřejmě to vyžaduje velkou odvahu a odhodlání. Hrdinu, který jenom čeká na vhodný okamžik, má ale v sobě každý z nás. Hrdinství se totiž může projevovat v nejrůznějších podobách a formách. Takřka každodenně se setkáváme se situací, jež vyžaduje, abychom se zachovali jako hrdinové: abychom projevili laskavost a lidskost; abychom dokázali soucítit se svými bližními i sami se sebou; abychom v sobě i v druhých hledali jen to nejlepší; abychom uměli projevit lásku, a to i v těch nejkomplikovanějších vztazích; abychom hájili svobodu ducha. Edie je hrdinka – a právem, mimo jiné i proto, že se od ní každý z nás může učit, jak sám sebe, své vztahy i svět kolem trvale a smysluplně změnit k lepšímu.

Před dvěma lety jsme spolu navštívili Budapešť, město, kde v době, kdy nacisti začali deportovat maďarské Židy, žila její nejstarší sestra. Prohlédli jsme si synagogu, památník obětí holocaustu i fotografie z doby předválečné, válečné i poválečné. Šli jsme se podívat na nábřeží Dunaje, kde plastiky několika desítek párů bot připomínají, jak za války příslušníci strany Šípových křížů zavraždili tisíce židovských obyvatel Budapešti, nahnali je na nábřeží, donutili je zout se a svléknout, postříleli je a jejich těla nechali spadnout do řeky a odnést proudem. Minulost jako by v tu chvíli byla téměř hmatatelná.

Jak se blížil večer, byla Edie čím dál zamlklejší. Trochu jsem se bál, jak po celém tom dni, který v ní jistě musel vzbudit plno bolestných vzpomínek, bude schopná předstoupit před několikasethlavé publikum. Když ale vystoupila na pódium, o hrůzách a traumatech minulosti, jež v ní procházka po městě musela znovu oživit, se ani nezmínila. Začala mluvit o každodenním hrdinství, o tom, že dokonce i v nejkrajnějších životních momentech může člověk projevit svou lidskost. „Není to úžasné?“ prohlásila tehdy. „Že právě v mezní situaci ze sebe dokážeme vykřesat to nejlepší?“

Na konci přednášky vyšvihla nohu jako baletka vysoko do vzduchu a vykřikla: „A teď si všichni pojďte zatancovat!“ Většina z nás se opravdu zvedla a běžela k pódiu. Sice nehrála žádná hudba, ale přesto jsme začali tancovat. Tančili jsme, zpívali, smáli se, objímali a oslavovali život.

Edith Egerová patří k jedněm z posledních přeživších, kteří mohou podat přímé svědectví o hrůzách nacistických lágrů. Ve svém textu popisuje traumata, s nimiž se přeživší museli během války i po ní vyrovnávat. Zároveň je však její kniha univerzálním poselstvím o naději pro všechny, kdo se chtějí osvobodit od bolesti a utrpení. Ať už jste uvěznění v nevydařeném manželství, destruktivních rodinných vztazích či zaměstnání, jež nenávidíte, nebo vás spoutávají vaše vlastní představy, jimiž se sami omezujete, tato kniha vám pomůže se osvobodit a znovu se radovat ze života bez ohledu na vnější okolnosti.

Kniha Máme na vybranou vypráví neobyčejný příběh o hrdinství a uzdravení, o odhodlání i soucitu, o psychické odolnosti a morální odvaze i o tom, jak se důstojně vyrovnat s rolí oběti. V osobních i profesních zkušenostech Edith Egerové lze najít inspiraci v jakékoli životní situaci.

San Francisco, Kalifornie, leden 2017

I. část
VĚZENÍ

ÚVOD
Tajemství, které mě svazovalo

Ačkoli jsem netušila, že má pod košilí schovanou nabitou pistoli, ve chvíli, kdy do mé ordinace v El Pasu vešel jednoho letního dne roku 1980 kapitán Jason Fuller, se mi sevřel žaludek a píchlo mě u srdce. Válka mě naučila vycítit nebezpečí ještě dřív, než bych dokázala vysvětlit, proč jsem vůbec dostala strach.

Jason měl vysokou, štíhlou atletickou postavu, zároveň se ale pohyboval nepřirozeně strnule, jako by byl ze dřeva, a ne z masa a kostí. Nepřítomný pohled jeho modrých očí umocňovala pevně sevřená čelist. Navíc odmítal – nebo možná ani nemohl – mluvit. Pokynula jsem směrem k bílé pohovce, kterou jsem tehdy měla v ordinaci. Jason se na ni toporně posadil a zapřel pěsti do kolen. Nikdy předtím jsem ho neviděla a ani v nejmenším netušila, co může být příčinou jeho katatonického stavu. Byl mi na dosah, jeho bolest byla přímo hmatatelná, a přesto jako by byl na míle vzdálený a ztracený sám v sobě. Nevšiml si ani Tess, fenky stříbrného pudla, která jako další živá socha stála v pozoru vedle mého stolu.

Zhluboka jsem se nadechla a přemýšlela, jak začít. Někdy se na začátku prvního sezení představím, zmíním něco ze své minulosti a popíšu svůj přístup. Jindy se zase bez okolků zeptám, co ke mně pacienta přivádí, a pak se společně snažíme popsat a prozkoumat jeho pocity. Tentokrát jsem se ale bála, abych Jasona neodradila přemírou informací, a zároveň mi připadalo, že je moc brzo na to, aby se mi mohl otevřít. Byl totiž beznadějně uzavřený do sebe. Potřebovala jsem mu nějak ukázat, že je v bezpečí a že si může dovolit se mi svěřit. Zároveň jsem ale musela ovládnout své vlastní reakce, aby mě neochromil strach a mohla jsem mu pomoci.

„Můžu vám být něčím užitečná?“ zeptala jsem se.

Neodpověděl. Ani nemrknul. Vypadal jako zkamenělá postava ze starověkého mýtu. Jak ale najít kouzlo, které by ho dokázalo osvobodit?

„Proč zrovna teď?“ zadívala jsem se na něj. To je moje tajná zbraň, otázka, kterou pokládám většině pacientů hned na prvním sezení. Chci vědět, co je přivedlo k rozhodnutí něco změnit. Proč chtějí zrovna teď začít s terapií? Co je jiné než včera, minulý týden nebo minulý rok? Proč dneska, a ne až zítra? Někdo už nedokáže dál snášet bolest a utrpení, zatímco jiný mohl najednou pocítit záchvěv naděje. A tak ptám-li se „Proč zrovna teď?“, ptám se vlastně úplně na všechno.

Zacukalo mu v oku. Ale nevypravil ze sebe ani slovo.

„Řekněte mi, proč jste tady,“ zkusila jsem to znovu.

Pořád nic.

Přepadla mě nejistota. Bylo mi jasné, v jak křehké jsme oba situaci – dvě lidské bytosti tváří v tvář jedna druhé, oba zranitelní, oba riskujeme, pokoušíme se přijít na to, co má za problém, a najít na něj lék. Jason neměl žádné doporučení, vypadalo to, že se ke mně rozhodl přijít sám od sebe. Z osobní zkušenosti i klinické praxe ale vím, že ačkoli se někdo sám rozhodne léčit, přesto se může celé roky točit v kruhu.

Jelikož měl Jason opravdu vážné příznaky, jedinou další alternativou – pokud by se mi s ním nepodařilo navázat kontakt – bylo odeslat ho ke kolegovi doktoru Haroldu Kolmerovi, primáři psychiatrie ve vojenské nemocnici Williama Beaumonta. Ten by mu diagnostikoval katatonii, hospitalizoval ho a velice pravděpodobně by mu předepsal antipsychotikum, jako je haloperidol. Představila jsem si Jasona v nemocničním pyžamu, se stále týmž vyhaslým pohledem, jen jeho strnulé tělo by stahovaly křeče, jež jsou tak často vedlejším příznakem léků proti psychózám. Bezvýhradně důvěřuji odborným dovednostem svých kolegů psychiatrů a jsem vděčná, že pomocí medikace dokážou zachraňovat životy. Nerada ale přistupuji k hospitalizaci, dokud existuje šance, že se podaří uspět s terapeutickou intervencí. Bála jsem se, že pokud nechám Jasona hospitalizovat a nasadit mu medikamentózní léčbu, na jeho duševním stavu se v důsledku moc nezmění, jen se mu ztuhlé ruce a nohy rozhýbou mimovolními pohyby způsobenými dyskinezí, kdy nervový systém vysílá tělu signál, aby se pohybovalo, aniž by to mysl chtěla, což vyvolá nekoordinovaný sled opakujících se tiků a pohybů. Jeho bolest, ať už bylo její příčinou cokoli, by sice léky mohly umlčet, nic by se tím ale nevyřešilo. Možná by se cítil lépe, nebo by toho spíš méně cítil – což se často mylně zaměňuje – ale neznamenalo by to, že je uzdravený.

Co teď? Přemýšlela jsem, drahocenné minuty plynuly a nehybný Jason, který si ke mně přišel pro pomoc, dál seděl strnule na pohovce. Měla jsem jenom hodinu. Jen jednu jedinou možnost. Dokážu k němu najít cestu? Dokážu mu pomoci zvládnout agresivitu, která v něm tak očividně doutnala a z níž mě mrazilo? Dokážu ho přesvědčit, že jakákoli bolest a jakékoli trápení se dá nakonec překonat a že už teď v ruce třímá pomyslný klíč, který mu pomůže dostat se z vězení, do něhož je uzavřena jeho mysl? V tu chvíli jsem ještě netušila, že pokud se mi s ním nepodaří navázat kontakt, nehrozí Jasonovi jenom nemocnice, ale opravdové vězení a velice pravděpodobně trest smrti. Jen jsem tušila, že se musím ze všech sil snažit.

Jak jsem ho pozorovala, uvědomila jsem si, že pokud k němu chci proniknout, nemá smysl mluvit s ním o pocitech; že musím použít jazyk, který je mu coby vojákovi mnohem bližší a srozumitelnější. A že tedy nezbývá než začít udílet rozkazy. Zároveň mi došlo, že jediná možnost, jak mu pomoci se otevřít, je rozhýbat ho a rozproudit mu krev v těle.

„Jdeme na procházku,“ řekla jsem. Nebyla to otázka. Prostě jsem mu to nařídila. „Kapitáne, jdeme s Tess do parku – teď hned.“

Jason vypadal vyděšeně. Nějaká cizí žena s příšerným maďarským přízvukem mu přikazuje, co má dělat. Nejistě se rozhlédl kolem a evidentně si říkal: „Jak odsud co nejrychleji vypadnout?“ Byl ale dobře vycvičený voják. Postavil se.

„Ano, madam,“ řekl. „Provedu.“

Netrvalo dlouho a zjistila jsem, co je příčinou jeho traumatu, a Jason zase přišel na to, že navzdory všemu, co nás rozděluje, je toho dost, co nás spojuje. Oba jsme věděli, co je násilí. A oba jsme zažili, jaké to je uzavřít se do sebe. I já jsem si v sobě roky nesla bolest tak hlubokou, že jsem o ní s nikým nedokázala mluvit.

Má minulost mě nikdy nepřestává pronásledovat – kdykoli uslyším zvuk sirény, dusajících kroků nebo něčí křik, udělá se mi špatně a hrdlo mi stáhne úzkost. Teprve časem mi došlo, že se tak projevuje trauma: ten nikdy neustávající pocit, že něco není v pořádku nebo že se každou chvíli stane něco hrozného, strach jako automatická reakce mého těla, která mi velí utéct, skrýt se, schovat se před nebezpečím, jež číhá všude kolem. Už nikdy se ho nezbavím, může mě překvapit kdykoli, v jakékoli situaci. V době mého setkání s kapitánem Fullerem už od chvíle, kdy mě osvobodili z vyhlazovacího tábora, uplynulo přes třicet let. A dnes už je to od holocaustu přes sedmdesát let. To, co se stalo, se už nikdy nedá zapomenout nebo změnit. Časem jsem se ale naučila, jak se s minulostí vyrovnat, jinak bych se mohla trápit donekonečna. Vždycky máme na výběr, vždycky máme možnost převzít nad svým vlastním životem vládu. Naučila jsem se opakovat si pořád dokola jsem tu, tady a teď, dokud úzkost pomalu neustoupí.

Co nás opravdu hodně sužuje a trápí, míváme tendenci někam zasunout. Nemyslet na to. Nevracet se k tomu. A tak před svými traumaty, problémy, nepříjemnými pocity a konflikty utíkáme. Téměř celá svá dospělá léta jsem byla přesvědčená, že pokud mám přežít a žít dál, musím svou temnou minulost pohřbít. Když jsem v padesátých letech žila coby čerstvá přistěhovalkyně v Baltimore, ani jsem netušila, jak se Auschwitz vyslovuje v angličtině. Ne že bych to vůbec potřebovala. Nechtěla jsem, aby to někdo věděl. Nechtěla jsem, aby mě někdo litoval.

Chtěla jsem být pravá nefalšovaná Američanka. Mluvit anglicky bez přízvuku. A před tím, co bylo, utéct. Tolik jsem toužila někam patřit a zároveň jsem se tak bála, že mě minulost dostihne, že jsem se ze všech sil snažila svou bolest zamaskovat. Nedocházelo mi, že tím, jak bažím po přijetí a přitom o všem, co se stalo, mlčím, jen utíkám sama před sebou a před svým strachem – že pokud nejsem schopná sama sobě a své minulosti čelit ani několik desítek let poté, co už mé reálné věznění skončilo, znamená to, že ještě pořád nejsem volná. Odmítala jsem své tajemství pustit, a tak mě pořád dál svazovalo.

Nehybný voják, který strnule seděl u mě na pohovce, mi znovu připomněl, na co jsem přišla už před časem: že pokud své příběhy a pravdy zapřeme, z pečlivě střežených tajemství se snadno mohou stát další nová traumata, do kterých se člověk ještě víc uzavře. Bolesti se tím ale nezbaví, a pokaždé, když si ji znovu zakáže přijmout, postaví tak kolem sebe jen další a další zdi a mříže. Pokud si ztráty, soužení a smutky nedovolíme doopravdy procítit, odsuzujeme se tím prožívat je znova a znova.

Svoboda je v tom, že přijmeme, co se stalo. Najít svobodu znamená sebrat odvahu rozebrat své vězení, cihlu po cihle.

Každému z nás se asi někdy stalo něco zlého. S tím se nedá nic dělat. Máme snad v rodném listě napsáno, že život bude lehký? Nemáme. Spousta z nás se ale ve svém smutku či traumatu začne utápět a nežije svůj život naplno. A s tím už se něco udělat dá.

Nedávno jsem seděla v New Yorku na letišti, čekala na let domů do San Diega a pozorovala výrazy kolemjdoucích. Svým způsobem mě to dost znepokojilo. Většina z nich se tvářila vystresovaně, nazlobeně, vztekle, vyděšeně, smutně, utrápeně, zklamaně, znuděně nebo co nejhůř, úplně bezvýrazně a prázdně. Překvapilo mě, jak málo z nich vypadá vesele a šťastně. Přitom i v těch nejobyčejnějších životních momentech se dá najít příležitost ke smíchu, radosti i naději. Všední chvíle taky patří k životu, stejně jako bolest nebo stres. Proč ale tolik z nás nedokáže žít naplno? Proč je tak těžké umět se radovat ze života?

Kdyby se mě někdo zeptal, jaká diagnóza je u lidí, které léčím, nejčastější, neřekla bych deprese nebo posttraumatická stresová porucha, ačkoli se obě u těch, které jsem znala, milovala a vedla na cestě k uzdravení, objevují s železnou pravidelností. Ne, odpověděla bych hlad. Jsme hladoví. Hladovíme po pozornosti, náklonnosti a uznání. Toužíme po tom se osvobodit, být sami sebou a žít svůj život naplno.

Léta zkušeností v profesi klinické psycholožky i při hledání na cestě k mé vlastní svobodě mě naučily, že utrpení je univerzální. Roli oběti ale můžeme odmítnout. Existuje totiž propastný rozdíl mezi tím, kdy nás někdo do pozice oběti postavil a kdy jsme ji my sami přijali. Každý z nás se v průběhu svého života někdy stane obětí. Minimálně jednou za život zažijeme všichni nějaké příkoří, bezpráví nebo zneužití od lidí či institucí, nad nimiž nemáme žádnou moc. Takový je život. Říká se tomu viktimizace. A ta přichází vždycky odněkud zvnějšku. Ať už je to dítě od sousedů, jež vás šikanovalo, šéf, který si na vás vylíval zlost, partner, jenž na vás vztáhnul ruku, milenec, který vás podvedl, zákon, který vás diskriminuje, nebo nehoda, po níž jste skončili v nemocnici.

Naproti tomu to, jsme-li skutečně v roli oběti, je něco, co přichází zevnitř z nás. Opravdovou oběť ze sebe můžeme udělat jedině my sami. Stáváme se oběťmi nikoli proto, co se nám přihodilo, ale teprve ve chvíli, kdy si roli oběti sami vybereme. Začneme se jako oběť chovat, začneme myslet i přistupovat ke světu zavile, pesimisticky, nesmlouvavě, nemilosrdně a pomstychtivě a zaklesneme se ve vlastní minulosti, neschopní stanovit sobě i druhým potřebné hranice.

Měla bych ale jasně vysvětlit, že mluvím-li o obětech a přeživších, v žádném případě netvrdím, že vina je na straně obětí – tolik z nich totiž nemělo sebemenší východisko. Ani v nejmenším nelze dávat vinu komukoli, koho poslali rovnou do plynové komory, kdo v mukách zahynul v táboře na pryčně nebo kdo se dokonce vědomě rozběhl proti plotu z ostnatého drátu nabitého elektřinou. Hluboce soucítím se všemi, kdo trpěli. A žiju pro to, abych mohla všem, kdo prošli těžkou životní zkouškou, ukázat, jak znovu najít sílu.

Ráda bych také zdůraznila, že v utrpení neexistuje žádná hierarchie. Není nic, co by bolest jednoho z nás dělalo horší nebo lepší než bolest druhého, nedá se nakreslit graf, na kterém by se míra utrpení jednoho dala znázornit ve vztahu k utrpení jiného. Někdy od pacientů slýchám: „V poslední době se cítím fakt mizerně, ale asi si nemám právo stěžovat – co je to proti Auschwitz.“ Porovnávání způsobuje, že své utrpení zlehčujeme a podceňujeme. Jenže stát se „úspěšným“ přeživším vyžaduje přijmout bezvýhradně to, co je, i to, co bylo. Pokud člověk svou bolest bagatelizuje, nebo dokonce sám sebe trestá za to, že se bojí a že se v těžké životní situaci cítí osamělý a ztracený, byť se jeho problémy a strasti mohou jiným zdát bezvýznamné, pak tím sám sebe staví do role oběti. Odmítá hledat východiska. Sám sebe odsuzuje. Byla bych nerada, kdybyste si můj příběh přečetli a pomysleli si: „Vždyť ani nemám právo si na něco stěžovat.“ Radši chci, abyste si řekli: „Když to zvládla ona, dokážu to i já.“

Kdysi ke mně přišly hned po sobě dvě pacientky, obě matky, oběma bylo něco málo přes čtyřicet. První měla dceru, která umírala na hemofilii. Většinu sezení proplakala. Lamentovala, proč jejímu dítěti bere Bůh život. Hluboce jsem s ní cítila – pečovala o svou dceru s láskou a obrovským nasazením a nedokázala se s její ztrátou vyrovnat. Zlobila se na všechny a na všechno, bolest ji úplně paralyzovala a měla pocit, že smrt svého dítěte nikdy nedokáže přijmout.

Po ní přišla na řadu pacientka, která nepřijela z nemocnice, ale z golfu. I ona většinu sezení proplakala. Byla smutná, že nový cadillac, který jí právě dovezli, nemá ten správný odstín žluté. Napohled by se zdálo, že její problém je, zvlášť v porovnání s předchozí pacientkou, veskrze nicotný. Věděla jsem toho o ní ale dost na to, abych chápala, že ji ve skutečnosti vůbec netrápí barva auta, ale mnohem důležitější věci, které se jí v životě nevydařily tak, jak si původně představovala – manželství, v němž se cítila osamělá, syn, kterého už zase vyhodili ze školy, a nenaplněná kariéra, jíž se vzdala, aby mohla trávit víc času s manželem a se synem. Poměrně často se stává, že se naše malé životní prohry stanou jakýmisi zástupnými symboly větších starostí a strázní; jako by bezvýznamná trápení reprezentovala mnohem hlubší bolest.

Přemýšlela jsem tehdy nad tím, kolik toho obě zdánlivě odlišné pacientky mají v důsledku společného – navzájem a nakonec i s každým z nás. Obě se ocitly v životní situaci, nad kterou neměly žádnou vládu a která se vyvinula zcela opačným směrem, než očekávaly. Obě byly smutné a trápilo je, že něco nevyšlo, jak chtěly nebo jak si představovaly, a obě se s tím marně snažily něco udělat. V obou případech bylo jejich utrpení naprosto reálné. Obě se pokoušely vyrovnat s bytostně lidským konfliktem – který prožíváme v situaci, již jsme neočekávali a již máme pocit, že nedokážeme překonat. Obě si zasloužily soucit. Obě měly potenciál se uzdravit. Obě se stejně jako my všichni mohly rozhodnout změnit svůj postoj i chování a vystoupit z role oběti, byť by se na vnějších okolnostech nic nezměnilo. Pro přeživší totiž postrádá smysl řešit, „Proč zrovna já?“ Pro přeživší by měla existovat jen jediná relevantní otázka, a to: „Co s tím?“

Nezáleží na tom, jestli je člověk na počátku, v půli nebo u konce své životní pouti, jestli je jeho trápení staršího data nebo se mu něco nepříjemného přihodilo teprve nedávno, jestli se poprvé zamiloval nebo jestli právě ztratil celoživotního partnera, jestli se vzpamatovává z události, která převrátila celý jeho dosavadní život naruby, nebo se jen snaží vnést do svého života změnu, vždy a v jakékoli situaci má možnost vyjít z pomyslného vězení, do něhož se uzavřel, na svobodu a stát se tím, kým má doopravdy být. Ráda bych vám všem pomohla osvobodit se od minulosti, od životních proher a strachu, od omylů a vzteku, od lítosti a zasutých smutků – a začít si naplno užívat života. Nemůžeme si vybrat život prostý vší bolesti. Můžeme se ale rozhodnout osvobodit se, odpoutat se od minulosti a pokusit se naplno využít potenciál, který v sobě všichni máme. Všichni máme na výběr.

Stejně jako chala, kterou moje matka pékávala na šabat, splétá se tato kniha ze tří pramenů: z příběhu mého vlastního přežití, z příběhu mého uzdravení a z příběhů všech mně tolik drahých lidí, jimž jsem měla tu čest pomáhat na cestě ke svobodě. Své vlastní zkušenosti se snažím předat co nejpřesněji tak, jak si je pamatuji. V příbězích mých pacientů sice věrně popisuji jejich osudy i zkoušky, kterými prošli, jejich jména i veškeré detaily, podle nichž by se dali identifikovat, jsem ale z pochopitelných důvodů musela změnit. A nyní poslyšte příběh velkých i malých rozhodnutí, jež nás vedou od soužení k vítězství, ze tmy ke světlu a z vězení na svobodu.

1. KAPITOLA
Čtyři otázky

Mám-li svůj život zachytit v jednom jediném okamžiku, jednom jediném obrazu, vidím tři ženy v tmavých vlněných kabátech, zaklesnuté do sebe, jak stojí na podivném prostranství. Zmáhá je únava. Boty mají pokryté vrstvou prachu. Čekají v dlouhé frontě.

Ty tři ženy, to jsme my, moje máma, sestra Magda a já. Je to naposled, kdy jsme spolu. Nevíme o tom. Nechceme si to připustit. Možná jsme moc unavené, abychom přemýšlely, co nás čeká. Život tak, jak jsme ho znaly, brzo skončí – rozdělí nás a už nikdy nic nebude jako dřív. Jenže to si člověk uvědomí až s odstupem.

Dívám se na nás tři zezadu, jako bych stála v řadě za námi. Proč mi má paměť dovolí spatřit jen matčin zátylek, a ne její tvář? Vlasy má zapletené do složitého drdolu. Magdě na ramena spadají světle hnědé vlny. Já mám tmavé vlasy schované pod šátkem. Máma stojí uprostřed a my se k ní s Magdou nakláníme. Nevím, zda jsme to my, kdo naši matku pomáhá udržet na nohou, nebo jsme to naopak my dvě s Magdou, kdo se o ni potřebuje opřít.

Stojíme na prahu nejhoršího období mého života, plného neštěstí a ztrát. Vracím se do téhož okamžiku znovu a znovu už přes sedmdesát let. Probírám ho ze všech stran, jako by se v jeho detailech dalo nalézt něco důležitého. Jako bych v něm mohla zase najít svůj život, jaký býval, život, který jsem žila předtím. Jako by něco takového vůbec bylo možné.

Vracívám se k tomu obrazu, chci spočinout o chvilku déle v tom momentě, kdy jsme do sebe navzájem zaklesnuté, kdy patříme jedna druhé. Dívám se na naše povislá ramena. Prach, který se nám usazuje na lemech kabátů. Moje matka. Moje sestra. A já.

Vzpomínky z dětství často bývají jen útržkovité, krátké obrazy nebo setkání, z nichž se skládají koláže našeho života. Jsou to jediné, co nám zbylo, abychom pochopili příběh, který si sami sobě vyprávíme o tom, kdo jsme.

I před tím, než nás od sebe násilím odtrhli, je má nejniternější vzpomínka na matku, ačkoli si ji dobře střežím, plná smutku a myšlenek na smrt. Jsme spolu samy v kuchyni, kde peče štrúdl, a já se dívám, jak krájí těsto a rozvaluje ho po jídelním stole jako těžký závěs. „Přečti mi něco,“ požádá mě, a tak z jejího nočního stolku přináším ohmataný výtisk Jihu proti Severu. Už jsme ho spolu jednou četly. Teď začínáme podruhé. Zastavím se u záhadného věnování, vepsaného anglicky na titulní straně maďarského překladu. Písmo je mužské, ale nepatří mému otci. Jediné, co mi k tomu matka kdy řekla, je, že to byl dárek od muže, kterého potkala, když pracovala na ministerstvu zahraničí ještě předtím, než se seznámila s mým otcem.

Sedíme na židlích u kamen. Dokážu ten román pro dospělé plynule předčítat, ačkoli je mi jen devět. „Je dobře, že jsi chytrá, když už nejsi hezká,“ říkávala mi matka kritiku zároveň s pochvalou. Vždycky na mě byla přísná. Ale já si ty společné chvíle, kdy se o ni nemusím s nikým dělit, užívám. Nořím se do slov a příběhu a představuju si, že jsme na světě jen my dvě. Scarlett se na konci války vrací na Taru a dozvídá se, že jí zemřela matka a otec se utrápil smutkem. „Bůh je mi svědkem,“ říká, „už nikdy nebudu mít hlad.“ Matka zavřela oči a opřela si hlavu o křeslo. Mám chuť vylézt jí na klín. Chci se k ní stulit. Chci, aby mě políbila do vlasů.

„Tara...“ řekne zasněně. „Amerika, tam bych se chtěla podívat.“ Přála bych si, aby někdy vyslovila moje jméno s takovou něhou, kterou si schovává pro zemi, kde v životě nebyla. V paměti mám vůni máminy sváteční kuchyně neodmyslitelně spojenou se zmarněnou touhou, už navždycky, i v době dostatku se mi do vzpomínek bude mísit hlad po čemsi neznámém. Netuším, jestli je to hladové toužení její, moje, nebo jestli ho sdílíme.

Sedíme a díváme se do ohně.

„Když jsem byla ve tvém věku...,“ začne.

Jak promluvila, bojím se pohnout, aby nepřestala hovořit.

„Když jsem byla ve tvém věku, měly mladší děti postel spolu a já jsem spala na jedné posteli s mámou. Jednou ráno jsem se probudila a táta na mě volal, ,Ilonko, vzbuď maminku, neudělala mi snídani a nemám tu připravené oblečení.‘ Otočila jsem se k mámě, se kterou jsem spala pod jednou peřinou. Ale nehýbala se. Byla mrtvá.“

Nikdy předtím mi o tom neřekla. Fascinovala mě představa, jaké to asi musí být, když se člověk probudí vedle matky, o kterou právě přišel. A zároveň jsem to vědět nechtěla. Bála jsem se na to jenom pomyslet.

„Když ji ten den odpoledne pohřbili, myslela jsem, že ji dali do hrobu živou. Večer mi pak táta řekl, abych jim uvařila večeři. A tak jsem šla a udělala to.“

Čekám, čím ten příběh skončí. Na ponaučení nebo vysvětlení.

„Je čas jít spát,“ je jediné, co ještě matka řekne. A předkloní se, aby otřela popel pod kamny.

Za dveřmi v chodbě se ozvaly kroky. Vůni tátova tabáku ucítím ještě dřív, než zarachotí klíčem v zámku.

„Dámy,“ zvolá, „vy jste ještě vzhůru?“ Vchází do kuchyně, na sobě má naleštěné boty a elegantní oblek, usmívá se, podává mi papírový sáček a hlasitě mě líbá na čelo. „Zase jsem vyhrál,“ chlubí se. Vždycky mi nosí výhry z karet nebo z biliáru. Dneska je to laskonka. Kdybych byla moje sestra Magda, matka, která se jí neustále strachuje o figuru, by mi ji nenechala, ale na mě kývne, že si ji můžu sníst.

Zastavila se na cestě od kamen ke dřezu. Táta ji chytí a zvedne jí ruce, aby se s ní mohl zatočit po kuchyni, a máma se mu toporně a bez úsměvu podvolí. Přitáhne ji k sobě, jednu ruku jí dá za záda a druhou jí pohladí prs. Matka ho odstrčí.

„Maminka je ze mě zklamaná,“ pošeptá mi hlasitě, když odcházíme z kuchyně. Chce, aby ho slyšela, nebo se s tím chce svěřit jenom mně? Ať tak či onak, schovám si ten problém na později. Hořkost v jeho hlase mě ale leká. „Chtěla by každý večer chodit do opery, bavit se a vesele si žít. Ale já jsem jenom krejčí. Krejčí, který hraje biliár.“

Poraženecký tón tátova hlasu mě mate. U nás ve městě ho každý zná a každý ho má rád. Je veselý, pořád se usmívá, vždycky má dobrou náladu a nikdy se nenudí. Je s ním zábava. Má hodně přátel, se kterými se po večerech schází. Rád jí (a miluje šunku, kterou se mu čas od času podaří propašovat do naší košer domácnosti, ukusuje ji nad papírem, do kterého byla zabalená, a dává zakázaného vepřového okusit i mně, zatímco mu máma laje, jaký je pro děti špatný vzor). Jeho krejčovská dílna vyhrála dvě zlaté medaile. Není jen řemeslně zručný. Je mistr svého oboru. Právě tak se s mámou potkali – přišla k němu do dílny, protože potřebovala šaty a všichni jí ho doporučovali. Jenže táta chtěl být doktor, a ne krejčí. Jeho otec byl ale proti a tátovo zklamání občas vyplouvalo na povrch.

„Ty ale nejsi jenom krejčí, tati,“ ujišťuju ho. „Ty jsi ten nejlepší krejčí ze všech!“

„A ty budeš nejlíp oblíkaná holka v celých Košicích,“ slibuje mi a hladí mě po hlavě. „Máš na to figuru.“

Mezitím se ovládl a hořkost v sobě potlačil. Došli jsme ke dveřím pokoje, ve kterém jsem spala s Magdou a prostřední sestrou Klárou, a kde jak jsem věděla, teď Magda předstírala, že se učí, a Klára si z houslí otírala prach z kalafuny. Postávali jsme chvilku přede dveřmi, jako by se ani jednomu z nás nechtělo rozejít.

„Víš, chtěl jsem, abys byla kluk,“ řekne najednou táta. „Když ses narodila, prásknul jsem vzteky dveřmi, tak jsem byl naštvaný, že mám další holku. A teď jsi jediná, s kým můžu mluvit.“ A dá mi pusu na čelo.

Jeho zájem si užívám. Je pro mě stejně jako matčina pozornost vzácný... A vrtkavý. Mám pocit, jako by to, jestli si zasloužím jejich lásku, mělo mnohem víc co do činění s jejich vlastní osamělostí než s mojí osobou. Jako by se má identita nezakládala vůbec na tom, jaká jsem nebo co umím, ale na tom, co schází mým rodičům.

„Dobrou noc, Dicuko,“ usměje se nakonec. Tu přezdívku mi dala máma. Dicu-ka. Nic neznamená, ale zahřeje mě u srdce. „Řekni holkám, ať už zhasnou.“

Když vejdu do pokoje, Magda s Klárou mě přivítají písničkou, kterou na mě složily. Vymyslely ji, když mi byly tři roky a začala jsem po nepovedené operaci šilhat. „Jseš pěkně škaredá a k tomu mrňavá,“ zpívají. „Nikdo si tě nevezme, nikdo tě chtít nebude.“ Od té doby jsem všude chodila s předkloněnou hlavou, aby mi nebylo vidět do obličeje. Tehdy jsem nechápala, že problém nebyl v tom, jak si ze mě ošklivě utahovaly; problém byl, že jsem ji to věřila. Byla jsem tak přesvědčená o své méněcennosti, že jsem se nikdy nepředstavovala svým vlastním jménem. Nikdy jsem neřekla: „Já jsem Editka.“ Klára byla houslová virtuoska. Už v pěti letech uměla zahrát houslový koncert od Mendelssohna. „Jsem sestra Kláry,“ říkala jsem místo toho.

Teď jsem se ale přišla s něčím dost mimořádným. „Když byla máma stejně stará jako já, umřela jí maminka,“ oznamuju jim hned za tepla. Těším se, jak budou koukat, a ve snu by mě nenapadlo, že už to obě dávno ví, že jsem ta poslední, kdo se o tom dozvěděl, a ne první.

„Nepovídej,“ řekla Magda hlasem plným ironie tak očividné, že i já to dokážu rozeznat. Je jí už patnáct, má smyslné rty, vlnité vlasy a ženské tvary. Z celé rodiny je s ní největší legrace. Když jsem byla mladší, naučila mě, jak štamgastům, kteří seděli v kavárně dole na terase, trefovat kuličky hroznového vína do šálků s kávou. Časem jsem si díky jejímu dobrému vlivu dokázala vymyslet vlastní šprýmy, jen v té době už měly jinačí cíle. Přitočily jsme se s kamarádkou ke chlapci ve škole nebo na ulici. „Sejdeme se ve čtyři na náměstí pod hodinami,“ zavrkaly jsme a zamrkaly. A oni přišli, vždycky a bez výjimky, na některých bylo vidět, jak se těší, zatímco jiní se trochu upejpali. Stály jsme pak s kamarádkou za záclonou v bezpečí pokoje a pozorovaly je.

„Nebuď na ni taková,“ okřikla Magdu Klára. Je mladší než ona, ale často mě brání. „Víš, jak máme ten obrázek nad klavírem?“ vysvětluje mi. „Ten, na který máma vždycky mluví? Tak to je babička.“ Vím přesně, o jaký obrázek jde. Dívám se na něj celý život, každý den. „Pomoz mi, pomoz mi,“ sténá máma pokaždé směrem k podobizně, když utírá prach z piana nebo vytírá podlahu. Najednou se stydím, že jsem se jí – nebo kohokoli jiného – nikdy nezeptala, kdo na tom obrázku je. A navíc jsem zklamaná, že nakonec oproti sestrám nemám ani tohle privilegium.

Zvykla jsem si být ta tichá, neviditelná sestra. Dřív mi ale nedocházelo, že i Magda by si možná od role rodinného klauna někdy bývala ráda odpočinula a ani Klára nemusela být tak nadšená, že je zázračné dítě. Nemohla totiž ani na chviličku přestat být výjimečná, jinak by se mohlo stát, že o všechno přijde – o obdiv, na který si zvykla – a přestala by si sama sebe vážit. Magda a já jsme obě usilovaly o něco, čeho jsme nikdy nemohly mít dost, zatímco Klára se děsila, že může kdykoli udělat fatální chybu a o všechno přijít. Klára hrála na housle, co ji znám, už od tří let. Teprve po letech jsem si uvědomila, jakou cenu za své výjimečné nadání musela zaplatit: přišla o dětství. Nikdy jsem ji neviděla hrát si s panenkami. Místo toho stála u otevřeného okna a cvičila na housle, protože nemohla svůj talent rozvíjet bez publika v podobě náhodných kolemjdoucích.

„Má naše máma tátu vůbec ráda?“ zeptala jsem se tehdy sester. Dala jsem si dohromady problémy, se kterými se mi oba rodiče svěřovali, odstup, s nímž se k sobě chovali, i to, že jsem je nikdy neviděla večer se hezky obléct a někam si spolu vyrazit.

„Co tě to napadlo, prosím tě,“ řekla mi na to Klára. Ačkoli mé tušení popřela, mám pocit, že jí v očích vidím tutéž nejistotu. Už o tom nikdy nebudeme mluvit, i když se o to budu znova pokoušet. Roky mi potrvá, než si uvědomím, co moje sestry musely vědět už dávno, že to, čemu říkáme láska, nemusí být tak úplně bezpodmínečné – že ji často vnímáme jen jako odměnu za to, čeho jsme dosáhli.

Jak si oblékáme noční košile, snažím se zapomenout na starosti s rodiči a myslím místo toho na baletního mistra a jeho ženu, na pocit, který mám, když běžím k baletnímu sálu a beru schody po třech, když ze sebe shodím školní šaty a obleču si úbor a punčochy. Chodila jsem na balet už od pěti let, od chvíle, kdy matka usoudila, že spíš než na hudbu budu mít talent na pohyb. Dneska jsme trénovali provaz. Mistr nám znovu vysvětlil, že pružnost a síla se navzájem doplňují – aby se jeden sval mohl natáhnout, musí se zase jiný zatnout, a proto pokud chceme dosáhnout patřičné mrštnosti i vytrvalosti, musíme posilovat střed těla.

Jeho slovo pro mě bylo svaté. Pomalu jsem klesala – narovnat páteř, zatnout břišní svaly – a nohy se mi pomalu roztahovaly po podlaze. Věděla jsem, že ani při té námaze nesmím zapomenout dýchat. Představovala jsem si své tělo jako Klářiny housle, které aby perfektně ladily, potřebují mít dokonale napnuté struny. A dokázala jsem to. Jsem na zemi. Udělala jsem opravdový provaz. „Bravo!“ tleská mistr. „Nehýbej se.“ Zvedne mě ze země a dá si mě nad hlavu. Bez opory podlahy je dost těžké udržet nezměněnou pozici, ale na vteřinu si připadám jako obětní dar. Jako dokonalé světlo. „Editko,“ řekl mi tehdy můj učitel, „energie musí vycházet zevnitř.“ Trvalo roky, než jsem pochopila, co tím myslel. V tu chvíli jsem dokázala jenom správně dýchat, ohýbat se, točit a vykopávat. A jak mi zesilovaly svaly a byla jsem čím dál tím pružnější, každou pózou jako bych volala: To jsem já. Tady jsem. Opravdu někdo jsem.

Paměť je posvátná půda. A zároveň prokletá. Zloba i vina a smutek tu krouží jak hladoví supi a útočí na tytéž už dávno ohlodané kosti. A přesto tu pořád dál hledám odpověď na otázku, na niž se odpovědět nedá: Proč jsem přežila?

Když mi bylo sedm, přišla k nám večer domů návštěva. Poslali mě se džbánem pro vodu. Slyšela jsem z kuchyně, jak rodiče v žertu říkají: „To jsme si mohli ušetřit.“ Tím musí myslet, že i beze mě už měli dokonalou rodinu, domyslela jsem si hned. Měli dceru, která hrála na klavír, a dceru, která hrála na housle. Mě nepotřebovali. Nikdo mě nechtěl a nikdy nebudu dost dobrá. Přesně tím způsobem mívá člověk tendenci chybně si vykládat fakta z vlastní minulosti, bez ověření skládat mozaiky příběhů, jež si o sobě sami vyprávíme, a dál se tak utvrzujeme v tom, jak sami sebe vnímáme.

Když mi bylo osm, rozhodla jsem se, že uteču. Chtěla jsem si ověřit, jestli jsem opravdu tak snadno postradatelná. Uvidíme, jestli si rodiče vůbec všimnou, že jsem zmizela. A tak místo abych šla do školy, sedla jsem na tramvaj a jela k babičce a dědovi. Říkala jsem si, že děda a babička – tátův otec a nevlastní matka – mě neprozradí. Kvůli Magdě vedli s mámou zákopovou válku a schovávali jí v prádelníku sladkosti. Byli sice přísní, ale vždycky jsem se u nich cítila v bezpečí. Držívali se za ruku, což jsem u rodičů snad nikdy nezažila. Jejich lásku jsme si nemuseli zasloužit a pro jejich uznání se nebylo potřeba přetvařovat. Vždycky jsem u nich našla útěchu, ve vůni sladkého chleba a šouletu, luštěnin s hovězím masem, které babička na šabat nechávala dovařit v pekárně, protože byla ortodoxní Židovka a nemohla vařit doma na kamnech.

Babička s dědou měli radost, že mě vidí. Moc jsem si to dopoledne užila. Seděla jsem v kuchyni a cpala se ořechovou roládou. Najednou zazvonil zvonek. Děda šel otevřít. Za chviličku byl zpátky v kuchyni. Sluch už mu nesloužil nejlíp, takže mě varoval hlasitěji, než bylo záhodno. „Dicuko, schovej se rychle!“ zakřičel. „Přišla máma!“ Snažil se mi pomoct a nechtě mě přitom prozradil.

Nejvíc mě zarazil výraz matčiny tváře, když vešla do kuchyně. Jako by byla překvapená nejen tím, že mě tu našla – ale celou mou existencí. Jako bych nesplňovala její očekávání, jako bych nebyla taková, jakou by mě chtěla mít.

Nikdy nebudu krásná – to už mi kolikrát dala jasně najevo – když mi ale bylo deset, přišla s tím, že teď už se aspoň nebudu muset schovávat. Doktor Klein z Budapešti mě toho šilhání zbaví. Celou cestu vlakem do Budapešti jsem se ládovala čokoládou a užívala si matčiny výlučné pozornosti. Vysvětlovala mi, že doktor Klein je první chirurg, který umí operovat oči bez anestezie. Byla jsem tak nadšená, že spolu jedeme vlakem na výlet a že ji mám úplně pro sebe, že jsem z jejího hlasu neslyšela varování. Nedokázala jsem si představit, jak moc to bude bolet. Došlo mi to teprve, když jsem se svíjela bolestí na operačním stole. Když mě matka a její příbuzní, kteří nás ke slavnému doktorovi přivedli, zalehli, abych se nezmítala. Horší než ta nepopsatelná bolest ale byl pocit, že mě při ní násilím drží lidi, kteří jsou mi nejbližší. Až po letech, dávno po tom, co se ukázalo, že se operace podařila, jsem se na celou tu scénu dokázala podívat matčinýma očima a pochopila, jak moc ji muselo trápit, že mě to tak bolelo.

Nejšťastnější jsem byla, když jsem byla sama, když jsem se mohla schovat do svého vlastního světa. Jednou ráno jsem šla do školy, chodila jsem tehdy na soukromé gymnázium, a nacvičovala jsem si kroky k představení „Na krásném modrém Dunaji“, se kterým jsme s naší baletní školou měli vystupovat na slavnosti u řeky. Pak mě ale políbila múza, začala jsem tančit vlastní choreografii a představovala si, jak se asi seznámili moji rodiče. Hrála jsem obě jejich role. Když táta poprvé uviděl mámu vejít do místnosti, vyskočil a nemohl z ní spustit oči. Máma se rychle zatočila a vyskočila ještě výš. Vypnula jsem se do radostného oblouku. Nikdy jsem neviděla, že by se máma rozveselila, že by se upřímně od srdce rozesmála, ale v tu chvíli jako bych v celém těle cítila záchvěv nenaplněného štěstí.

Když jsem došla do školy, zjistila jsem, že nemám peníze na školné na celé příští čtvrtletí. Nějak jsem je ve víru tance ztratila. Horečnatě jsem prohledávala všechny kapsy a záhyby na šatech, ale nenašla je. Celý den mě děsilo pomyšlení, že to budu muset přiznat otci. Ten se na mě doma ani nepodíval a už se po mně napřahoval. Bylo to poprvé, kdy na mě vztáhnul ruku, nebo na kteroukoli z nás. Neřekl pak ani slovo. Když jsem večer usínala, chtěla jsem umřít a potrestat ho tak za to, co mi udělal. A pak jsem si zas přála, aby umřel on.

Dá se z mých vzpomínek vyčíst, že jsem už tehdy měla v sobě jistou nezdolnost a sílu? Nebo spíš naopak, jak moc mě to, co jsem tehdy prožila, ovlivnilo a narušilo? Dětství každého z nás je jako území, na němž se pokoušíme vymezit, kdo jsme a co znamenáme, jako mapa, která ukazuje rozměry a hranice naší důležitosti. A naše životy jako by neustále oscilovaly mezi tím, co nemáme a chtěli bychom mít, a tím, co máme, ale nechceme mít.

Trvalo mi několik desítek let, než jsem přišla na to, že si v životě mám pokládat úplně jinou otázku. Že se nemám ptát Proč jsem na světě?, ale Jak mám naložit s životem, který mi byl dán?

Každodenní mezilidská dramata u nás v rodině ještě komplikovaly hranice a války. Před první světovou válkou patřila část Slovenska, kde jsem se narodila, do Rakousko-uherské monarchie, ale v roce 1918 překreslila Versailleská smlouva mapu Evropy a vzniklo Československo. Nový stát byl sešitý z rurálnějšího Slovenska, kde jsem se narodila a kde žili hlavně Slováci a Maďaři, z průmyslově rozvinutějších Čech a Moravy a z Podkarpatské Rusi. Když bylo založeno Československo, z mého rodného města, které se maďarsky jmenovalo Kassa, byly najednou československé Košice. A z naší rodiny se tak rázem stala dvojnásobná menšina. Byli jsme etničtí Maďaři v převážně slovanském státě, a navíc jsme byli Židé.

Na území Slovenska žili Židé už od jedenáctého století, ale teprve v roce 1840 se mohli usadit i v Košicích. Ani pak jim ale radní a cechmistři nijak zvlášť nepřáli. Přesto byla židovská komunita v Kasse jednou z nejvýznamnějších v Evropě. Na rozdíl od mnoha jiných polských nebo maďarských měst tu Židé nebyli uzavření v ghettu (a proto se u nás doma mluvilo výhradně maďarsky, a nikoli jidiš). Nežili jsme v segregaci a mohli se zapojovat do místního kulturního života, vzdělávat se a vykonávat tehdy běžné profese. I tak jsme se ale setkávali s předsudky, nejen v náznaku, ale i přímo, otevřeně. Antisemitismus nevynalezli Němci. Neoddělitelnou součástí mého dospívání byl všudypřítomný pocit méněcennosti. Velice záhy jsem přišla na to, že je bezpečnější nikomu nepřiznávat, že jsem Židovka, asimilovat se, splynout s okolím a za žádnou cenu nevyčnívat. Bojovala jsem s vlastní identitou, nevěděla jsem, kam vlastně patřím. Když se pak v listopadu 1938 připojily Košice znovu k Maďarsku, měla jsem najednou pocit, jako bych se vrátila domů.

Na zábradlí balkónu v Andrássyho paláci, kde jsme tehdy v jednom z bytů bydleli, pověsila matka perský kobereček. Neuklízela, ale slavila. Do města přijel admirál Miklós Horthy osobně, Jeho Nejjasnější Výsost správce Maďarského království, oficiálně přivítat naše město zpátky v Maďarsku. Chápala jsem, proč rodiče byli tak pyšní a nadšení. Konečně jsme zase někam patřili! Horthyho jsem vítala i já. Tancem. Měla jsem na sobě maďarský kroj s barevnou sukní a vestou s vyšívanými květy, zářivě bílou halenu s nabíranými rukávy, stužky, krajky a červené boty. A když jsem tenkrát u řeky vyšvihla nohu vysoko do grand battement, Horthy mi zatleskal. A objal všechny tanečnice. Včetně mě.

Když jsme večer usínaly, pošeptala mi Magda: „Víš co, Dicuko, chtěla bych být blonďatá jako Klára.“

Ačkoli do protižidovských zákonů a zákazu vycházení zbývalo ještě pár let, Horthyho přehlídkou to všechno začalo. Měli jsme sice maďarské občanství, ale pořád to nebylo dost. I když jsme mohli mluvit svým rodným jazykem a chtěli jsme být součástí maďarského národa, měli jsme pořád pocit, že jsme málo asimilovaní. Sousedi si mezi sebou povídali, že právo nosit kroj by měli mít jedině etničtí Maďaři, kteří nejsou Židé.

„Radši nikomu neříkej, že jsi Židovka,“ varovala mě Magda. „Pak pro ně budeš snadný terč.“

Magda z nás byla nejstarší; zprostředkovávala mi kontakt s okolním světem. Vyprávěla mi všelijaké příběhy, často dost děsivé, a já o nich přemýšlela a rozebírala je. V roce 1939, kdy němečtí nacisti napadli Polsko, se k nám do přízemí Andrássyho paláce nastěhovali maďarští fašisti, nyilašovci. Na Magdu plivali. A pak nás vyhodili z bytu. Museli jsme se přestěhovat do Lájoše Košuta číslo 6, do postranní uličky, což bylo nevýhodné pro tátův obchod. Uvolnil se tam byt po rodině, která odjela do Jižní Ameriky. Dost našich známých se rozhodlo z Maďarska vystěhovat. Tátova sestra Matylda emigrovala už před několika lety. Žila v newyorském Bronxu, který byl plný židovských imigrantů. Připadalo nám ale, že se musí uskrovňovat mnohem víc než my. U nás doma se o odjezdu nemluvilo.

Dokonce i v roce 1940, kdy nyilašovci začali posílat židovské muže na nucené práce, nám válka připadala daleko. Tátu neodvezli. Ještě ne. Bránili jsme se tím, že jsme popírali realitu. Jako by stačilo ničeho si nevšímat a mohli jsme žít dál jako dřív. Jako bychom si sami v sobě mohli vytvořit bezpečný svět, kde nám nikdo nemůže ublížit.

Pak se ale jednoho červnového dne roku 1941 rozječely sirény, zrovna když byla Magda venku na kole. Uháněla přes tři bloky, aby se schovala u babičky a dědy, jenže jejich dům už nestál. Díky bohu to přežili, ale jejich paní domácí ne. Byl to ojedinělý útok, pár ulic smetených bombami. Tvrdili nám, že za to můžou Rusové. Nikdo tomu nevěřil, i když jsme pro to neměli důkazy. Teprve tehdy jsme si pomalu začínali připouštět, že se něco děje. Hromada cihel a suti na místě, kde stával dům, se nedala vytěsnit ani popřít. Do života nám doopravdy vstoupila válka. Maďarsko se připojilo k operaci Barbarossa. Společně s Německem napadlo Rusko.

Zhruba v té době jsme museli začít nosit žlutou hvězdu. Naučila jsem se ji schovávat pod klopou kabátu. Neustále jsme kvůli tomu trpěla pocitem, že jsem provedla něco špatného, za co zasloužím trest. Nějaký neodpustitelný hřích. Matka se málokdy vzdalovala od rádia. Na pikniku u řeky nám táta vyprávěl, co prožil jako válečný zajatec za první světové války v Rusku. Už tehdy jsem přišla na to, že jeho válečná zkušenost – dnes bych věděla, že to bylo trauma – souvisela s jeho vlažným vztahem k náboženství i s tím, že jedl vepřové. Živě jsem si představovala, co všechno musel vytrpět. Ještě pořád jsem ale měla pocit, jako by nám válka – tahle válka – byla tak nějak vzdálená, jako by byla jinde. Připadalo mi, že ji klidně můžu ignorovat, což jsem taky dál dělala.