JAK SKUPINKA VYNÁLEZCŮ, HACKERŮ, GÉNIŮ A NADŠENCŮ STVOŘILA DIGITÁLNÍ REVOLUCI

WALTER ISAACSON

INOVÁTOŘI

Copyright © 2014 by Walter Isaacson

First published as THE INNOVATORS.

Translation © 2015 by Jiří Petrů, Daniela Reischlová

Autoři fotografií na přebalu (odshora dolů):

Margaret Carpenter/Hultpn Archive/Getty Images (Ada Lovelaceová)

Justin Sullivan/Stringer/Getty Images News (Steve Jobs)

Theo Wargo/Wirelmage for OMEGA/Getty Images (Bill Gates)

soukromá sbírka/Prismatic Pictures/Bridgeman Images (Alan Turing)

ISBN 978-80-7252-595-9

INOVÁTOŘI

ÚVOD

JAK TATO KNIHA VZNIKLA

Počítač a internet patří k nejvýznamnějším vynálezům naší doby, jen hrstka lidí ovšem ví, kdo je vytvořil. Nebyly vykouzleny někde v podkroví nebo v garáži osamělými vynálezci, které bychom pak mohli umístit na titulní stránky časopisů či na podstavec vedle Edisona, Bella a Morsea. Většina inovací digitálního věku vznikla společnými silami. Na jejich tvorbě se podílela celá řada fascinujících lidí, mnozí z nich byli vynalézaví, a někteří dokonce geniální. Tato kniha vypráví o těchto průkopnících, hackerech, vynálezcích a podnikavcích – kdo byli, jak přemýšleli, díky čemu byli tak tvůrčí. Je také příběhem o jejich spolupráci a o tom, proč díky své schopnosti pracovat v týmu byli ještě kreativnější.

Příběh jejich týmové spolupráce je důležitý, protože na skutečnost, že tato dovednost je pro inovace zásadní, často zapomínáme. Existují tisíce knih oslavujících jedince, které my, životopisci, vyobrazujeme nebo mytologizujeme jako osamělé vynálezce. Několik takových knih jsem ostatně napsal i já sám. Vyhledejte si na Amazonu anglickou frázi „the man who invented“ (muž, který vynalezl) a zobrazí se vám 1860 knih. Výpovědí o tvůrčí spolupráci, která je přitom pro pochopení toho, jak se současná technologická revoluce utvářela, mnohem důležitější, máme o poznání méně. A přitom mohou být i mnohem zajímavější.

O inovacích mluvíme v dnešní době tak často, až se z tohoto slova stal módní výraz zbavený konkrétního významu. Proto jsem se rozhodl popsat v této knize inovace tak, jak k nim v reálném světě dochází. Jak se těm nejvynalézavějším inovátorům naší doby podařilo přeměnit převratné nápady ve skutečnost? Zaměřuji se na zhruba desítku nejvýznamnějších průlomů digitálního věku a na osoby, které je uskutečnily. Z jakých ingrediencí byly namíchány jejich tvůrčí skoky? Jaké schopnosti se ukázaly být nejužitečnější? Jak tito lidé dokázali stát v čele a zároveň spolupracovat? Proč někteří z nich uspěli a jiní ne?

Zkoumám také společenské a kulturní síly, díky kterým vzniká prostředí vhodné pro inovace. V případě zrození digitálního věku se jednalo o výzkumný ekosystém vypěstovaný díky vládním výdajům a spravovaný v rámci vojensko-průmyslovo-akademické spolupráce. S tím se proťalo volné společenství komunitních organizátorů, kolektivně smýšlejících hipíků, kutilských nadšenců a hackerů samorostů, z nichž většina byla podezřívavá vůči centrální autoritě.

Při psaní historie lze klást důraz na kterýkoli z těchto faktorů. Jako příklad poslouží vynález Harvard/IBM Mark I, prvního velkého elektromechanického počítače. Jedna z jeho prvních programátorek, Grace Hopperová, sepsala kroniku zaměřenou na jeho hlavního stvořitele Howarda Aikena. Společnost IBM odpověděla vlastním příběhem, v němž v hlavní roli vystupovaly týmy bezejmenných konstruktérů z IBM, kteří k tomuto stroji přispěli svými postupnými inovacemi, od čítačů přes podavače děrných štítků.

Obdobně se už dlouhou dobu vedou spory o to, zda by se měl větší důraz klást na výjimečné jedince, nebo na kulturní proudy. Thomas Carlyle v polovině devatenáctého století prohlásil, že „historie světa není ničím jiným než biografiemi velikánů“, na což Herbert Spencer odpověděl teorií zdůrazňující úlohu celospolečenských sil. Akademičtí pracovníci tuto rovnováhu často vnímají jinak než lidé z praxe. „Když jsem byl profesor, vnímal jsem dějiny povětšinou jako proces řízený neosobními silami,“ svěřil se Henry Kissinger v sedmdesátých letech reportérům během jedné ze svých kyvadlových misí na Blízký východ. „Když ale vidíte věci v reálu, zjistíte, že na jednotlivých lidech záleží.“1 S inovacemi v digitálním věku se to má jako s mírovými snahami na Blízkém východě, do hry vstupují rozmanité osobní a kulturní síly a já se je v této knize snažím splétat dohromady.

Internet byl původně vytvořen k usnadnění spolupráce. Oproti tomu osobní počítače, zejména ty určené k domácímu použití, byly zamýšleny jako nástroj podporující individuální kreativitu. Počínaje ranými sedmdesátými lety se sítě a domácí počítače po více než dekádu vyvíjely odděleně. Jejich vývoj se konečně spojil až závěrem osmdesátých let, společně s příchodem modemů, online služeb a webu. Stejně tak jako byla průmyslová revoluce poháněna spojením parního stroje a důmyslných zařízení, vedlo spojení počítačů a distribuovaných sítí k digitální revoluci, která umožnila vytvářet, šířit a číst si jakékoli informace, a to komukoli a odkudkoli.

Historici vědy se někdy zdráhají nazývat období velkých změn revolucemi, protože pokrok vnímají spíš jako evoluční proces. „Nic jako vědecká revoluce nikdy neexistovalo a tato kniha pojednává právě o tom,“ zní sarkastická úvodní věta harvardského profesora Stevena Shapina k jeho knize věnované tomuto období. Jednou z metod, s jejichž pomocí se Shapin ze svého napůl žertovného rozporu vyvlékl, bylo poukazování na to, jak klíčoví hráči tohoto období „urputně razili názor“, že byli součástí revoluce. „Náš dojem, že zrovna probíhá radikální změna, vyvolali v podstatě právě oni.“2

Podobně dnes většina z nás sdílí pocit, že digitální pokrok uplynulých padesáti let transformoval, možná dokonce zrevolucionizoval způsob, jakým žijeme. Vybavuji si vzrušení, které každý takovýto objev vyvolal. Můj otec a strýcové byli elektrotechnici, a tak jsem stejně tak jako řada protagonistů této knihy i já vyrostl s garážovou dílnou plnou obvodových desek čekajících na spájení, rádií lákajících k rozebrání, elektronek vyzývajících k otestování a krabic s tranzistory a rezistory, které bylo třeba roztřídit a znovu použít. Jakožto nadšenec do elektroniky, který zbožňoval elektronické stavebnice Heathkits a amatérská rádia (WA5JTP), si pamatuji, jak elektronky ustoupily tranzistorům. Na univerzitě jsem se učil programovat pomocí děrných štítků a vzpomínám si, když agónii dávkového zpracovávání nahradila extáze z přímé interakce. V osmdesátých letech jsem se třásl vzrušením u praskání a skřípění vydávaného modemy, které otevíraly ono tajuplně kouzelné království online služeb a elektronických BBSek, a na začátku devadesátých let jsem pomáhal rozjíždět digitální divizi časopisu Time a společnosti Time Warner, které spustily nové webové a širokopásmové internetové služby. Jak prohlásil William Wordsworth o nadšených účastnících prvních dní Francouzské revoluce: „Byl blažený, kdo toho rána žil.“

Na této knize jsem začal pracovat před více než deseti lety. Vznikla díky mé fascinaci výdobytky digitálního věku a také díky mému životopisu Benjamina Franklina, inovátora, vynálezce, nakladatele, podnikatele a průkopníka poštovních služeb a informačních sítí vůbec. Chtěl jsem si odpočinout od životopisů, které mají tendence zdůrazňovat roli konkrétních jednotlivců, a zase jednou pracovat na knize, jako byla Moudří muži (The Wise Men), již jsem napsal spolu se svým kolegou a která pojednává o kreativním týmu šesti přátel, kteří utvářeli politiku Spojených států. Původně jsem se chtěl zaměřit na týmy, jež vynalezly internet. Když jsem ale dělal rozhovor s Billem Gatesem, přesvědčil mě, že souběžný vznik internetu a osobních počítačů nabízí mnohem zajímavější příběh. Počátkem roku 2009 jsem psaní této knihy přerušil, jelikož jsem začal pracovat na životopisu Steva Jobse. Jeho příběh však můj zájem o to, jak se vývoj internetu a počítačů vzájemně proplétal, ještě prohloubil, a jakmile jsem životopis dokončil, k příběhu inovátorů digitálního věku jsem se znovu vrátil.

Internetové protokoly vznikly ze vzájemné spolupráce mezi kolegy. Utvořil se tím systém, který jako by měl podporu a rozvíjení spolupráce zakódované už ve své genetické informaci. Schopnost vytvářet a přenášet informace je plně distribuována do každého síťového uzlu, a jakýkoli pokus nastolit kontrolu nebo hierarchii tak lze snadno obejít. Aniž bychom podléhali teleologickému bludu, kdy technologiím připisujeme úmysly nebo osobnost, patří se říct, že systém otevřených sítí napojených na individuálně ovládané počítače pomohl – stejně jako kdysi vynález knihtisku – vyrvat kontrolu nad distribucí informací z pařátů hlídačů, vládních úřadů a institucí zaměstnávajících různé škrabaly a písaře. Vytváření a sdílení informací se pro obyčejné lidi stalo mnohem přístupnější.

Spolupráce, která dala vzniknout digitálnímu věku, však neprobíhala jen mezi vrstevníky, ale i napříč generacemi, kdy jedna generace inovátorů předávala své nápady generaci další. Během svých příprav jsem si všiml i dalšího tématu – uživatelé opakovaně využívají digitální inovace k vytváření komunikačních nástrojů a sociálních sítí. Zaujala mě i další věc, totiž jak snaha o vytvoření umělé inteligence – strojů, které by dokázaly samy myslet – opakovaně přináší mnohem méně ovoce než snahy o navázání spolupráce, nebo dokonce symbiózy, mezi lidmi a přístroji. Jinak řečeno, kreativní spolupráce typická pro digitální věk se vztahuje i na spolupráci lidí a strojů.

A konečně mě překvapilo, že ta nejčistší forma tvořivosti v digitálním věku pochází od lidí, kteří dokázali skloubit umění a vědu. Lidí přesvědčených, že na kráse záleží. „V mládí jsem se vždycky považoval za humanitně zaměřeného člověka, ale měl jsem rád elektroniku,“ svěřil se mi Jobs během práce na jeho životopisu. „A pak jsem si přečetl, co jeden z mých idolů, Edwin Land z Polaroidu, řekl o důležitosti lidí, kteří dokáží stát na pomezí humanitních a přírodních věd. Tehdy jsem se rozhodl, že to chci dělat i já.“ Právě lidé, kteří se na pomezí humanitních věd a technologie cítili pohodlně, přispěli k vytvoření symbiózy lidí s přístroji, kolem níž se celý tento příběh točí.

Stejně jako celá řada aspektů digitálního věku ani idea, že inovace vznikají na křižovatce umění a vědy, není nová. Typickým příkladem tvořivosti vzkvétající skloubením umění a přírodních věd je Leonardo da Vinci. A když se Einstein během práce na obecné teorii relativity dostal do slepé uličky, vytáhl housle a hrál Mozarta, dokud se opět nenapojil, jak sám říkával, na harmonii sfér.

Pokud jde o počítače, existuje i další nepříliš známá historická osobnost ztělesňující spojení umění a vědy. Stejně jako její slavný otec i ona chápala romantické kouzlo poezie. Na rozdíl od něj ale nacházela romantiku i v matematice a strojích. A právě zde náš příběh začíná.

Ada, hraběnka z Lovelace (1815–1852), namalovala Margaret Sarah Carpenterová v roce 1836.

Lord Byron (1788–1824), otec Ady, v albánském oděvu, namaloval Thomas Phillips v roce 1835.

Charles Babbage (1791–1871), fotografie pořízená okolo roku 1837.

KAPITOLA 1.

ADA, HRABĚNKA Z LOVELACE

POETICKÁ VĚDA

V květnu roku 1833, když jí bylo sedmnáct, byla Ada Byronová spolu s několika dalšími mladými slečnami představena před britským královským dvorem. Členové její rodiny se obávali, jak si vzhledem ke své přecitlivělé a nezávislé povaze povede, nakonec si ale dle slov své matky počínala „celkem obstojně“. Mezi lidmi, s nimiž se Ada toho večera seznámila, byl i vévoda z Wellingtonu, jehož přímočaré způsoby obdivovala, a také devětasedmdesátiletý francouzský velvyslanec Talleyrand, který jí připadal jako „starý opičák“.1

Ada, jediné legitimní dítě básníka lorda Byrona, zdědila po otci romantickou duši, kterou se její matka pokoušela zkrotit pomocí hodin matematiky. Tato kombinace v Adě vzbudila lásku k tomu, co sama nazývala „poetickou vědou“, v níž se její rebelantská představivost spojovala s jejím okouzlením čísly. Mnoho lidí, a její otec rovněž, se tehdy domnívalo, že vytříbený důraz na smyslové vjemy, tolik příznačný pro období romantismu, je v rozporu s technologickým opojením průmyslové revoluce. Ada však byla na pomezí obou těchto epoch jako doma.

Není proto divu, že její debut u dvora na ni přes všechnu svou okázalost udělal mnohem menší dojem než jiná velkolepá událost londýnské sezony, jíž se zúčastnila o několik týdnů později a při níž se setkala s Charlesem Babbagem, jednačtyřicetiletým vdovcem a proslulým vědcem a matematikem, jenž byl v londýnských společenských kruzích uznávanou kapacitou. „Středeční večírek Adu potěšil mnohem více než všechna shromáždění společenské smetánky,“ svěřila se její matka příteli. „Seznámila se tam i s několika vědeckými osobnostmi – mezi nimi i s Babbagem, z něhož byla nadšena.“2

Babbage každý týden pořádal elektrizující setkání čítající až tři sta hostů, kde se lordi ve fracích a dámy v brokátových róbách potkávali se spisovateli, průmyslníky, básníky, herci, státníky, cestovateli, botaniky a dalšími „vědci“ – což bylo označení, které si Babbageovi přátelé vymysleli teprve nedávno.3 Dle jednoho význačného geologa si Babbage tím, že uváděl vědce mezi vysoce postavenou společnost, „vědou úspěšně upevnil své společenské postavení“.4

Večery zahrnovaly tanec, předčítání, hry a přednášky, to vše doprovázené širokou škálou mořských plodů, masa, drůbeže, exotických nápojů a mražených dezertů. Dámy předváděly takzvané tableaux vivants, jinými slovy se převlékaly do kostýmů a snažily se ztvárnit nějaký známý obraz. Astronomové ukazovali své dalekohledy, badatelé vystavovali elektrické a magnetické pomůcky a Babbage hostům dovoloval hrát si s jeho mechanickými panenkami. Ústředním bodem těchto večírků – a také jedním z mnoha důvodů, proč je Babbage pořádal – ale byla ukázka modelu jeho „diferenčního stroje“, obřího mechanického výpočetního zařízení, které sestavoval v ohnivzdorném přístřešku u svého domu. Babbage svůj model dramaticky předváděl a otáčel jeho pákou, zatímco přístroj vypočítával číselné řady, a zrovna když už se publikum začínalo nudit, předvedl jim, jak na základě pokynů zakódovaných do stroje lze celou řadu náhle změnit.5 Hosté, které ukázka obzvlášť zaujala, pak byli přes dvůr zavedeni do bývalých stájí, kde byl celý stroj budován.

Babbageův diferenční stroj, který dokázal řešit polynomické rovnice, fascinoval lidi různými způsoby. Vévoda z Wellingtonu poznamenal, že by se dal využít k analýze proměnných, jež musí vzít v úvahu generál před zahájením bitvy.6 Adina matka, lady Byronová, obdivovala skutečnost, že se jedná o „myslící stroj“. A pokud jde o Adu, jež později proslula výrokem, že stroje nikdy nebudou schopné doopravdy myslet, jeden přítel, který se předvádění rovněž zúčastnil, prohlásil: „Slečna Byronová i přes své mládí fungování stroje pochopila a spatřovala v tomto vynálezu velkou krásu.“7

Díky své lásce k poezii i matematice dokázala Ada vidět krásu i ve výpočetním stroji. Byla typickým zástupcem vědy z období romantismu, charakteristické lyrickým nadšením pro vynálezy a objevy. Jednalo se o období, které „do vědecké činnosti přinášelo vzrušení a ducha vynalézavosti“, jak napsal Richard Holmes ve své knize The Age of Wonder (Věk údivu). „Hnacím motorem byl společný ideál intenzivního, ba dokonce bezhlavého osobního nasazení ve jménu objevování.“8

Zkrátka jednalo se o dobu ne nepodobnou té naší. Výdobytky průmyslové revoluce, včetně parního stroje, mechanického tkalcovského stavu či telegrafu, proměnily 19. století obdobně jako výdobytky digitální revoluce – počítač, mikročip a internet – transformovaly století naše. V jádru obou těchto epoch stáli inovátoři, kteří svou představivost a vášeň spojovali s ohromujícími možnostmi nových technologií. Z této kombinace vznikla i Adina poetická věda a také, jak to později ve 20. století nazval básník Richard Brautigan, „milující stroje“, které „na nás všechny dohlížejí“.

LORD BYRON

Svou poetickou a nepoddajnou povahu zdědila Ada po otci, láska ke strojům od něj ale nepocházela. Byl totiž luddita. Při své nástupní řeči ve Sněmovně lordů, pronesené v únoru 1812 ve věku dvaceti čtyř let, hájil Byron následovníky Neda Ludda, kteří brojili proti mechanickým tkalcovským stavům. Sarkasticky a opovržlivě se vysmíval vlastníkům přádelen v Nottinghamu, kteří se snažili prosadit zákon, podle něhož by se ničení automatizovaných stavů stalo smrtelným zločinem. „Považují tyto stroje za výdobytek, jelikož kvůli nim už není nutné zaměstnávat spousty dělníků, kteří pak v důsledku toho hladoví,“ prohlásil Byron. „A tito odmítnutí dělníci, místo aby se radovali nad pokrokem v řemeslech pro lidstvo tak přínosných, se ve své slepé nevědomosti domnívají, že byli obětováni ve jménu pokroku na poli mechanismů.“

O dva týdny později vydal Byron první dva zpěvy své epické básně Childe Haroldova pouť, zromantizovaného vyprávění o jeho toulkách Portugalskem, Maltou a Řeckem, a jak pak sám později prohlásil, „jednoho rána jsem se probudil a zjistil, že jsem slavný“. Krásný, svůdný, bouřlivý, skličující, plný sexuálních dobrodružství – takový byl Byronův příběh i Byron sám. Prožíval život svého hrdiny a zároveň ve své poezii vytvářel jeho archetyp. Rázem se stal miláčkem londýnského literárního světa a na jeho počest se každý den konaly alespoň tři večírky. Tím nejokázalejším a nejnezapomenutelnějším z nich byl dopolední bál u lady Caroline Lambové.

Lady Caroline se do Byrona bezhlavě zamilovala, ačkoli byla vdaná za politicky vlivného aristokrata a budoucího premiéra. Byron ji sice považoval za „příliš hubenou“, vábila ho však její neobvyklá sexuální dvojznačnost (ráda se oblékala do mužských šatů pikolíka). Prožili spolu bouřlivou aféru, po jejímž skončení ho lady Caroline posedle pronásledovala. Právě ona je autorkou známého citátu, že Byron je „šílený, zlovolný a je nebezpečné ho znát“, což byla pravda. A totéž platilo i o ní.

Na večírku u lady Caroline si lord Byron všiml i mladé, odměřené ženy, která, jak později vzpomínal, byla „prostěji oblečena“. Devatenáctiletá Annabella Milbankeová pocházela ze zámožné rodiny oplývající řadou titulů. Večer před bálem si přečetla Childe Haroldovu pouť a teď měla smíšené pocity. „Je až příliš velký manýrista,“ poznamenala si. „Nejvíce exceluje v líčení hlubokých citů.“ Když ho zahlédla v opačném rohu místnosti, zmocnily se jí až nebezpečně rozpolcené myšlenky. „Nevyhledávala jsem seznámení, jelikož se mu dvořily zástupy žen snažících se vysloužit si alespoň jednu satirickou poznámku,“ napsala své matce. „Nestojím o místo v houfu jeho konkubín. Prozatím jsem na oltář Childe Harolda žádnou oběť nepoložila. Kdyby se však v budoucnu naskytla možnost seznámení, odmítat ji nebudu.“9

A jak se ukázalo, možnost seznámení se naskytla. Poté co si byli formálně představeni, lord Byron usoudil, že by z ní mohla být vyhovující manželka. Byla to u něj velmi vzácná převaha rozumu nad romantismem. Připadala mu jako ten typ ženy, která místo aby v něm vzbuzovala vášně, je naopak dokáže zkrotit a ochránit ho tak před excesy – a ještě mu pomůže zaplatit jeho tíživé dluhy. O ruku ji bez většího nadšení požádal v dopise. Rozumně odmítla. Vydal se tedy do vod pikantnějších románků, včetně jednoho se svou nevlastní sestrou Augustou Leighovou. Po roční odmlce se mu však Annabella začala znovu dvořit. Byron, který se mezitím ještě víc zadlužil a který se marně snažil držet své vášně na uzdě, spatřoval v případném vztahu když už ne romantiku, tak alespoň zdravý rozum. „Jediné, co mě může zachránit, je manželství, a to bezodkladné,“ svěřil se Annabellině tetě. „Je-li Vaše neteř k mání, upřednostňoval bych ji. Pokud ne, vezmu si první ženu, která mi nebude chtít naplít do tváře.“10 Lord Byron nebyl vždycky romantik. S Annabellou byli oddáni v lednu roku 1815.

Byron zahájil manželství v byronském stylu. „Měl jsem lady Byronovou před večeří na pohovce,“ poznamenal si o svém svatebním dnu.11 Když o dva měsíce později navštívili jeho nevlastní sestru, byli po manželské stránce stále ještě činní, jelikož někdy tou dobou Annabella otěhotněla. Během návštěvy však začala mít podezření, že přátelství jejího manžela s Augustou překračuje hranice sourozeneckého vztahu, a to zejména poté, co je leže na pohovce požádal, aby ho střídavě líbaly.12 Manželství se začalo bortit.

Annabelle se dostalo matematického vzdělání, což lord Byron považoval za úsměvné a během námluv si utahoval z toho, jak on sám exaktností čísel opovrhuje. „Vím, že dva a dva jsou čtyři, a kdybych to uměl, rád bych to dokázal,“ napsal, „ačkoli musím uznat, že kdybych dokázal ze dvou a dvou udělat pět, potěšilo by mě to mnohem více.“ Na počátku jejich vztahu jí láskyplně přezdíval „rovnoběžníková princezna“. Když ale jejich manželství zhořklo, svou matematickou metaforu ještě vybrousil: „Jsme dvě paralelní přímky, které se bok po boku ubírají do nekonečna, ale nikdy se neprotnou.“ V prvním verši své epické básně Don Juan ji později zesměšňoval: „Ze všech věd nejraději měla počty. […] Jí vlastní byla vypočítavost.“

Manželství nezachránilo, ani když se jim 10. prosince 1815 narodila dcera Augusta Ada Byronová. Křestní jméno dostala po Byronově až přespříliš milované nevlastní sestře. Když se pak lady Byronová utvrdila v bezcharakternosti svého manžela, oslovovala svou dceru výhradně jejím druhým jménem. Pět týdnů po porodu si sbalila věci a spolu s novorozenou Adou uprchla v kočáře do venkovského sídla svých rodičů.

Ada svého otce už nikdy nespatřila. Poté co lady Annabella Byronová v dopisech tak vypočítavých, že si za ně od Byrona vysloužila přezdívku „matematická Médea“, vyhrožovala zveřejněním jeho údajných incestních a homosexuálních aférek, aby si tak zajistila dohodu o odloučení a získala opatrovnictví nad dcerou, odjel Byron v dubnu ze země.13

Úvodní verše třetího zpěvu Childe Haroldovy pouti napsané o několik týdnů později naznačují, že Ada byla jeho múzou:

Jsi matce podobna, ty jedináčku

v mém domě i v mém srdci, Ado moje?

Tvůj modrý zrak se usmál beze mráčku,

když jsem se loučil.

Byron napsal tyto verše ve vile u Ženevského jezera, kde pobýval s básníkem Percym Bysshem Shelleym a jeho budoucí ženou Mary. Bez ustání pršelo. Celé dny byli uvěznění uvnitř a Byron navrhl, aby psali hororové povídky. Sám vytvořil fragment příběhu o upírovi, jedno z prvních literárních zpracování tohoto tématu, klasikou se ale stal Maryin příběh Frankenstein neboli moderní Prométheus, inspirovaný starořeckým mýtem o hrdinovi, jenž z hlíny uplácal člověka a ukradl bohům oheň, aby ho vrátil lidem. Frankenstein je příběhem o vědci, který z umělé konstrukce za pomoci blesku stvoří myslící bytost. Jednalo se o výstražný příběh varující před technikou a vědou. Rovněž vznesl otázku, která bude později spojována s Adou: Dokáží lidmi vytvořené stroje opravdu myslet?

Třetí zpěv Childe Haroldovy pouti končí Byronovým proroctvím, že Annabella se bude snažit, aby se Ada o svém otci nedozvěděla, a to se také stalo. V jejich domě se sice nacházel portrét lorda Byrona, ale lady Byronová ho uchovávala bezpečně zakrytý a Ada ho až do svých dvaceti let nikdy neviděla.14

Zato lord Byron si obrázek Ady vystavoval na stole, ať už ho cesty zavedly kamkoli, a ve svých dopisech se často dožadoval zpráv o Adě a jejích podobenek. Když jí bylo sedm, napsal Augustě: „Kéž bys mohla od lady B. získat nějaké zprávy o Adině povaze. […] Má představivost? […] Je zapálená? Doufám, že jí bohové dali do vínku cokoli kromě poetické nátury – jeden takový blázen v rodině stačí.“ Lady Byronová odpověděla, že Adina představivost „se uplatňuje především v souvislosti s její mechanickou vynalézavostí“.15

Zhruba tou dobou se Byron, který se potuloval po Itálii a krátil si čas psaním a nespočtem aférek, začal nudit a rozhodl se zapojit do řeckého osvobozeneckého boje proti osmanské říši. Vypravil se lodí do Missolonghi, kde převzal velení nad částí povstalecké armády a začal plánovat útok na tureckou pevnost. Než se však mohl vydat do bitvy, chytil silné nachlazení, které se ještě zhoršilo po lékařově rozhodnutí léčit ho pouštěním žilou. 19. dubna 1824 zemřel. Poslední slova, která dle svého sluhy vyřkl, zněla: „Ach, mé nebohé dítě! Má drahá Ada! Bože, kéž bych ji mohl vidět! Dejte jí mé požehnání.“16

ADA

Lady Byronová se chtěla ujistit, že Ada nebude jako otec, a součástí její strategie bylo zajistit dceři přísné studium matematiky, jako kdyby v ní spatřovala protilátku básnické představivosti. Když Ada ve věku pěti let projevila zálibu v zeměpise, nařídila lady Byronová, aby byl tento předmět nahrazen dalšími hodinami aritmetiky, a guvernantka brzy pyšně hlásila, že Ada „dokáže s přesností sečíst pět až šest řádků čísel“. Přes veškeré tyto snahy však byla Ada v jistých ohledech po otci. Jako náctiletá prožila románek s jedním ze svých učitelů, a když byli přistiženi a učitel byl vyhozen, pokusila se utéct z domova, aby mohla být s ním. Střídaly se u ní také výkyvy nálad od euforie k zoufalství a trpěla i nejrůznějšími tělesnými a duševními neduhy.

Ada se ztotožnila s matčiným přesvědčením, že pohroužení do matematiky by mohlo zkrotit její byronské sklony. Po nebezpečné aférce s učitelem a inspirována Babbageovým diferenčním strojem se ve věku osmnácti let sama rozhodla pokračovat ve studiu. „Musím o životě přestat smýšlet jako o zdroji potěšení a sebeuspokojení,“ napsala svému novému učiteli. „Zjistila jsem, že mou bujnou představivost může udržet na uzdě jedině velice podrobné a intenzivní zaujetí předměty vědecké povahy. […] Nejlepším způsobem, jak začít, je dle mého názoru kurz matematiky.“ Učitel s tímto receptem souhlasil: „Máte pravdu, domníváte-li se, že Vaším hlavním útočištěm a pojistkou je v této chvíli přísné intelektuální studium. A za tímto účelem není lepšího předmětu než matematiky.“17 Předepsal tedy Adě euklidovskou geometrii, následovanou dávkou trigonometrie a algebry. Tato léčba by, domnívali se oba, měla z přehnaných uměleckých a romantických sklonů vyléčit kohokoli.

Adin zájem o techniku se ještě více prohloubil, když ji matka vzala na výlet industrializovanou střední Anglií, aby si zde mohla prohlédnout nové továrny a stroje. Adu obzvláště zaujal automatizovaný tkalcovský stav, který k výrobě kýžených vzorovaných látek používal děrné štítky, a princip jeho fungování si rovnou načrtla na papír. Slavný projev jejího otce ve Sněmovně lordů sice obhajoval luddity, kteří ze strachu, co technologie lidstvu způsobí, takovéto stavy rozbíjeli, Ada o nich ale nadšeně básnila a viděla v nich předchůdce toho, čemu se jednou v budoucnu bude říkat počítač. „Tento stroj mi připomíná Babbage a jeho skvost mezi všemi mechanismy,“ napsala.18

Její zaujetí aplikovanou vědou se dále posílilo, když se setkala s jednou z mála britských uznávaných matematiček a vědkyň, Mary Somervillovou. Ta právě dokončila jedno ze svých slavných děl nazvané O souvislosti fyzikálních věd, v němž poskládala dohromady poznatky z oblastí astronomie, optiky, elektřiny, chemie, fyziky, botaniky a geologie.I Příznačně pro svou dobu kniha nabízela sjednocené pojetí mimořádných objevů, k nimž právě docházelo. V úvodní větě Somervillová prohlásila: „Pokrok moderní vědy, obzvláště v posledních pěti letech, je pozoruhodný zejména díky své tendenci zjednodušovat zákony přírody a pomocí obecných principů sjednocovat jednotlivé obory.“

Z Mary se stala Adina přítelkyně, učitelka, rádkyně a inspirace. Pravidelně se s Adou scházela, posílala jí matematické knihy, předkládala jí matematické problémy a trpělivě jí vysvětlovala správná řešení. Přátelila se rovněž s Charlesem Babbagem a během podzimu roku 1834 s Adou pravidelně navštěvovala jeho sobotní dýchánky. Její syn Woronzow Greig zase Adě pomohl ve snaze usadit se, když jednomu svému bývalému spolužákovi z Cambridge navrhl Adu jako vhodnou – nebo přinejmenším zajímavou – manželku.

William King se těšil dobrému společenskému postavení, finančnímu zajištění a tiché inteligenci, a zatímco Ada se dokázala hned snadno nadchnout, on zůstával vždy klidný a málomluvný. Stejně jako ona i on se zabýval vědou, jeho zaměření však bylo více praktické a méně poetické: zajímal se zejména o osevní postupy a pokroky v technikách chovu dobytka. Několik týdnů po seznámení požádal Adu o ruku a ta nabídku přijala. Její matka, na základě pohnutek, jež by dokázal pochopit snad jen psychiatr, považovala za nutné informovat Williama o Adině pokusu utéct se svým učitelem. Navzdory těmto zprávám William od svatby neupustil a v červenci roku 1835 byli oddáni. „Dobrotivý Bůh, jenž ti tak milosrdně dal příležitost sejít z nebezpečných cest, ti teď seslal přítele a opatrovníka,“ napsala lady Byronová své dceři a dodala, že by měla této příležitosti využít a „dát sbohem“ všem svým „výstřelkům, vrtochům a sobeckosti“.19

Jejich manželství bylo spojením vycházejícím z racionálního kalkulu. Adě se sňatkem nabízela možnost stabilního života při zemi. A co víc, umožňovalo jí to zbavit se závislosti na své panovačné matce. Pro Williama to znamenalo vzít si fascinující, excentrickou ženu z bohaté a známé rodiny.

Bratranec lady Byronové, vikomt Melbourne (nešťastný manžel toho času už zesnulé lady Caroline Lambové), byl premiér a zařídil, aby byl Williamovi v čestné korunovační listině královny Viktorie udělen titul hraběte z Lovelace. Z jeho ženy se tak stala Ada, hraběnka z Lovelace. Správně jí proto náleží oslovení Ada nebo lady Lovelaceová, ačkoli nám je běžně známa jako Ada Lovelaceová.

O Vánocích roku 1835 dostala Ada od své matky rodinný portrét otce v životní velikosti. Obraz Thomase Phillipse zachycoval lorda Byrona z poloprofilu, jak oblečen v albánském kroji sestávajícím z červené sametové kazajky, obřadního meče a ozdobné pokrývky hlavy hledí k obzoru. Obraz celé roky visel nad krbem Adiných prarodičů, ale ode dne, kdy se její rodiče odloučili, byl zahalen zelenou látkou. Nyní byla v Adu vložena důvěra obraz nejen spatřit, ale spolu s otcovým kalamářem a perem ho i vlastnit.

Když se Lovelaceovým o několik měsíců později narodilo prvorozené dítě, syn, udělala Adina matka něco ještě mnohem překvapivějšího. Navzdory opovržení, které vůči svému zesnulému manželovi chovala, souhlasila, aby Ada svého chlapce pojmenovala Byron, a tak se také stalo. Následujícího roku se Adě narodila dcera, kterou svědomitě pojmenovala Annabella, po matce. Poté Adu skolila další z řady záhadných nemocí, jež ji na celé měsíce upoutala na lůžko. Zotavila se natolik, aby porodila třetí dítě, syna jménem Ralph, její zdraví ale zůstalo podlomené. Trpěla zažívacími a dýchacími obtížemi, které se předepsanou léčbou – laudanem, morfiem a dalšími opiáty způsobujícími výkyvy nálad a občasné bludy – ještě zhoršily.

S ještě větším rozrušením se musela Ada potýkat, když propuklo osobní drama bizarní i na standardy rodiny Byronových. Týkalo se Medory Leighové, dcery Byronovy nevlastní sestry a příležitostné milenky. Medora byla dle všeobecného mínění Byronovou dcerou, a jak se zdálo, byla odhodlána ukázat, že temná stránka k této rodině zkrátka patří. Prožila románek se sestřiným manželem a potom s ním utekla do Francie, kde mu porodila dvě nemanželské děti. Lady Byronová se v záchvatu bohorovnosti vydala do Francie, aby Medoru zachránila, a poté Adě o otcově incestním poměru vše pověděla.

Zdálo se, že tato „navýsost podivná a děsivá historie“ Adu nijak nepřekvapila. „Ani v nejmenším mě to neudivuje,“ napsala matce. „Pouze potvrzuješ to, o čem jsem celé roky jen stěží pochybovala.“20 Místo aby byla pobouřená, jí tyto novinky kupodivu dodaly energii. Prohlásila, že se s otcovým odporem k autoritám dokáže ztotožnit. S odkazem na jeho „nesprávně vynaložený talent“ matce napsala: „Jestli mi nějakou část svého talentu předal, použiji ho k odhalení velkých pravd a principů. Myslím, že mi tento úkol přenechal. Silně to tak cítím a s radostí budu tento pocit následovat.“21

Pro začátek se Ada znovu vrhla na studium matematiky a snažila se přesvědčit Babbage, aby se stal jejím učitelem. „Mám svérázný způsob učení, a abych uspěla, potřebuji svérázného učitele,“ napsala mu. Ať už to bylo způsobeno užíváním opiátů, výchovou, nebo kombinací obojího, vyvinulo se u Ady poněkud přehnané mínění o vlastním talentu a ona začala samu sebe popisovat jako génia. V dopise Charlesi Babbageovi napsala: „Nepovažujte mne za domýšlivou, […] věřím ale, že v tomto snažení dokáži zajít tak daleko, jak jen si budu přát, a kde existuje tak nesporná chuť, troufám si říci téměř vášeň, nabízí se otázka, zda to dokonce nutně nepředznamenává určitou míru přirozené geniality.“22

Babbage Adinu žádost odmítl, což bylo pravděpodobně rozumné. Jejich přátelství tak mohlo přetrvat a dát za vznik ještě důležitější spolupráci. Adě se zatím podařilo opatřit si místo Babbage prvotřídního učitele matematiky, Augusta De Morgana, trpělivého gentlemana a průkopníka na poli symbolické logiky. De Morgan představil myšlenku, která byla pro Adino snažení v budoucnu velmi důležitá, totiž že algebraické rovnice se mohou vztahovat i na jiné věci než jen čísla. Součástí logiky, kterou lze aplikovat i na nečíselné záležitosti, tak mohou být třeba vztahy mezi znaky (například že a + b = b + a).

Ada nikdy nebyla tak skvělou matematičkou, jak o ní její příznivci prohlašují, byla však nadšenou žákyní, která dokázala pochopit většinu základních principů matematické analýzy a díky svým uměleckým sklonům si měnící se křivky a trajektorie probíraných rovnic ráda vizualizovala. De Morgan ji vybízel, aby se soustředila na pravidla řešení rovnic, Ada však raději probírala principy, od nichž se vše odvíjelo. Obdobně se i v geometrii často dožadovala vizuálního zobrazení řešených problémů, například jak průsečíky kruhů v kouli dělí kouli na různé tvary.

Adina schopnost docenit krásu matematiky byl dar, jehož se mnohým lidem, včetně těch, kteří se sami považují za intelektuály, nedostává. Uvědomovala si, že matematika je krásný jazyk, který dokáže popsat harmonie vesmíru a někdy umí být i poetický. Navzdory matčiným snahám zůstala dcerou svého otce a uchovala si poetického ducha, díky němuž mohla vnímat rovnici jako tah štětce vykreslující určitý aspekt fyzické nádhery přírody, a se stejnou lehkostí si dokázala představit „moře zbarvené do vínova“ nebo ženu, která „kráčí zahalena krásou, jako noc“. Záliba v matematice šla v jejím případě ještě dál, nabyla až duchovních rozměrů. Matematika „představuje jediný jazyk, pomocí něhož dokážeme adekvátně vyjádřit velkolepé skutečnosti přírodního světa,“ prohlásila Ada, a také nám umožňuje zachytit „změny vzájemných vztahů“, z nichž je upředeno jsoucno. Je to „nástroj, s jehož pomocí dokáže chabá lidská mysl velice efektivně přečíst dílo Stvořitele“.

Tato schopnost aplikovat představivost na oblast vědy byla příznačná jak pro průmyslovou revoluci, tak i pro revoluci počítačovou, jejímž svatým patronem se Ada stala. Uměla totiž, jak se svěřila Babbageovi, pochopit propojení mezi poezií a analýzou způsobem, který přesahoval schopnosti jejího otce. „Nevěřím, že můj otec byl (nebo někdy mohl být) tak význačným Básníkem, jako já budu Analytikem, jelikož ve mně se tyto dva přístupy nerozlučně snoubí,“ napsala.23

Opětovné pohroužení do matematiky, jak vylíčila matce, podnítilo jejího tvůrčího ducha a vedlo k „nesmírnému rozvoji představivosti, a to do té míry, že budu-li ve svém studiu pokračovat, bezpochyby se ze mne, až přijde čas, stane Básník“.24 Celý koncept představivosti, zejména ve spojitosti s technologií, ji fascinoval. „Co je to představivost?“ ptala se ve své eseji z roku 1841. „Je to schopnost spojovat. Novým, originálním, nekonečným a neomezeně proměnlivým způsobem propojovat věci, fakta, myšlenky, nápady. […] Je to něco, co proniká do neviditelných světů okolo nás, do světů vědy.“25

Tou dobou byla Ada přesvědčená, že má zvláštní, dokonce nadpřirozené schopnosti, které nazývala „intuitivním vnímáním skrytého“. Díky přehnanému mínění o vlastním talentu měla ambice, které byly pro aristokratku a matku v rané viktoriánské éře krajně neobvyklé. „Věřím, že oplývám jedinečnou kombinací předností, které mě z velké části předurčují k tomu, abych se stala objevitelkou skrytých podstat přírody,“ vysvětlovala v roce 1841 v dopise své matce. „Dokáži svést paprsky ze všech koutů vesmíru a všechny je soustředit do jednoho bodu.“26

A přesně v tomto rozpoložení mysli se rozhodla znovu se spojit s Charlesem Babbagem, jehož dýchánky poprvé navštívila před osmi lety.

CHARLES BABBAGE A JEHO STROJE

Charles Babbage se už od útlého mládí zajímal o přístroje, které by dokázaly zastávat lidské úkony. Jako dítě ho matka brávala na řadu výstav a do muzeí kuriozit, s nimiž se na počátku devatenáctého století v Londýně roztrhl pytel. V jednom z těchto muzeí na Hanover Square ho majitel, jmenující se výstižně Merlin, pozval do půdní dílny, kde se nacházela spousta samohybných mechanických panenek. Mezi nimi byla i stříbrná asi třicet centimetrů vysoká tanečnice, jež ladně pohybovala pažemi a v ruce držela ptáčka, který dokázal vrtět ocáskem, mávat křídly a otevírat zobák. Schopnost Stříbrné dámy projevovat pocity a osobnost zaujala chlapcovu obrazotvornost. „Její oči překypovaly představivostí,“ vzpomínal. O mnoho let později Babbage Stříbrnou dámu objevil na konkurzní aukci a koupil ji. Od té doby sloužila k pobavení na jeho večerních dýcháncích oslavujících zázraky technologie.

V Cambridgi se Babbage spřátelil se skupinou studentů, do níž patřil i John Herschel a George Peacock, nespokojenou s tamním způsobem výuky matematiky. Založili klub nazvaný Analytická společnost a snažili se prosadit, aby univerzita upustila od matematické notace sestávající z teček, kterou kdysi vymyslel zdejší absolvent Newton, a nahradila ji Leibnizovou notací známou jako „notace d“, vyžívající k označení infinitesimálních hodnot znaky dx a dy. Jejich manifest Babbage nazval Principy čistého d-ismu v kontrastu k tečkovému období Univerzity.27 Jeho tón byl kousavý, nechyběl mu ale smysl pro humor.

Jednoho dne Babbage v sále Analytické společnosti pracoval na tabulce logaritmů doslova poseté nesrovnalostmi. Herschel se ho zeptal, co se mu honí hlavou. „Prosím Boha, aby se tyto výpočty daly dělat pomocí páry,“ odpověděl Babbage. „To by dost dobře možné bylo,“28 zareagoval Herschel na nápad strojově sestavovat logaritmické tabulky. V roce 1821 se Babbage začal tvorbou tohoto přístroje zabývat.

V průběhu let si s myšlenkou výpočetního zlepšováku pohrávala celá řada lidí. Ve čtyřicátých letech 17. století francouzský matematik a filozof Blaise Pascal vytvořil mechanický kalkulátor, aby usnadnil otrockou práci svému otci, bernímu úředníkovi. Kalkulátor se skládal z paprskových kol, po jejichž obvodu byla umístěna čísla od 0 do 9. Ke sčítání nebo odčítání čísel uživatel potřeboval jehlu, pomocí níž vytočil číslo, jako kdyby používal telefon s rotační číselnicí, a poté vytočil další číslo; armatura si pak podle potřeby přenášela nebo vypůjčovala jedničku. Jednalo se o první patentovaný a komerčně prodávaný kalkulátor.

O třicet let později se německý matematik a filozof Gottfried Leibniz pokusil Pascalův vynález vylepšit a přišel s „krokovým kalkulátorem“, který už uměl i násobit a dělit. Obsahoval rukou poháněný otočný válec s řadou zoubků zapadajících do početních koleček.

Replika diferenčního stroje.

Replika analytického stroje.

Jacquardův tkalcovský stav, neboli „žakárový stroj“.

Hedvábný portrét Josepha-Marie Jacquarda (1752–1834) utkaný žakárovým strojem.

Leibniz však narazil na problém, který se později v digitálním věku objevoval znovu a znovu. Na rozdíl od Pascala, zručného konstruktéra schopného skloubit vědecké teorie se svým technickým nadáním, totiž Leibniz konstruktérskými dovednostmi dvakrát neoplýval a ani se neobklopil žádnými takovými pomocníky. A tak stejně jako řada jiných velkých teoretiků, kterým chyběli zruční spolupracovníci, ani on nedokázal vytvořit spolehlivě fungující variantu svého stroje. Jeho klíčový koncept, známý pod jménem Leibnizovo kolo, nicméně ovlivnil podobu kalkulátorů i v Babbageově době.

Babbage přístroje Pascala a Leibnize znal, snažil se však přijít s něčím komplexnějším. Chtěl vymyslet strojovou metodu, pomocí níž by bylo možné sestavovat do tabulek logaritmy, siny, kosiny a tangenty.II Za tímto účelem si přizpůsobil nápad, s nímž v devadesátých letech 18. století přišel francouzský matematik Gaspard de Prony. Ten si se sestavováním logaritmických a trigonometrických tabulek poradil tak, že jednotlivé operace rozložil do velice jednoduchých kroků obnášejících pouze sčítání a odčítání. Poté sepsal jednoduché pokyny, aby tyto prosté úkony mohly provádět zástupy lidských pomocníků bez znalosti matematiky a výsledky pak předávat další skupině pomocníků. V podstatě tak vytvořil výrobní linku, onu skvělou inovaci industriální éry, kterou nezapomenutelně analyzoval Adam Smith ve svém popisu dělby práce v továrně na špendlíky. Po výletu do Paříže, kde se doslechl o de Pronyho metodě, si Babbage poznamenal: „Zničehonic mě napadlo, že stejná metoda by se dala aplikovat i na ohromné množství práce, jíž jsem byl zavalen, a že logaritmy by se daly vyrábět stejným způsobem jako špendlíky.“29

Babbage si uvědomil, že i komplexní matematické úkony lze rozložit do jednotlivých kroků a zjednodušit tak, že bude pomocí prostého sčítání a odčítání možné vypočítat „konečné diference“. Například tabulku mocnin – 12, 22, 32, 42 a tak dále – by bylo možné vytvořit tak, že výchozí čísla uvedete v řadě: 1, 4, 9, 16… To by byl sloupec A. Vedle toho v sloupci B byste pak vyčíslili rozdíly mezi každým z těchto čísel, v tomto případě tedy 3, 5, 7, 9… Ve sloupci C by byly uvedeny rozdíly mezi každou hodnotou v sloupci B, tedy 2, 2, 2, 2… Takto zjednodušený proces by pak bylo možné obrátit a jednotlivé úkoly rozdělit mezi nevzdělané pomocníky. Jeden by měl za úkol přičíst 2 k poslednímu číslu v sloupci B a pak by výsledek předal další osobě, která by výsledek přičetla k poslednímu číslu v sloupci A, čímž by vygenerovala další číslo v řadě mocnin.

Babbage přišel na způsob, jak tento proces zmechanizovat. Svůj vynález pojmenoval „diferenční stroj“. Stroj dokázal sestavit tabulky jakékoli polynomické funkce a nabízel možnost, jak číselně aproximovat řešení diferenciálních rovnic.

Jak to fungovalo? Diferenční stroj využíval vertikálních hřídelí s disky, na nichž bylo možné otáčením nastavit libovolnou číslici. Tyto hřídele byly připevněné k ozubeným kolům, kterými šlo otáčet a přičítat tak danou číslici k disku na přilehlé hřídeli (nebo ho od ní odčítat). Babbageův vynález dokonce dokázal „ukládat“ mezisoučet na další hřídel. Nejsložitější bylo, jak čísla v případě potřeby „přenášet“ nebo si je „vypůjčovat“, obdobně jako když na papíře sčítáme 36 + 19 nebo odčítáme 42 – 17. Na základě Pascalova přístroje přišel Babbage s několika důmyslnými zlepšováky, díky kterým ozubená kola a hřídele výpočty zvládly.

Myšlenka tohoto stroje byla skutečně obdivuhodná. Babbage dokonce objevil i způsob, jak pomocí něj vytvořit tabulku prvočísel až do deseti milionů. Britskou vládu jeho vynález alespoň zpočátku ohromil. V roce 1823 Babbageovi věnovala počáteční kapitál ve výši 1700 liber a během oněch deseti let, po které se Babbage pokoušel stroj zkonstruovat, mu nakonec dala více než 17 000 liber, tedy dvojnásobek ceny válečné lodi. Celý projekt se však potýkal s dvěma hlavními problémy. Prvním byla skutečnost, že Babbage a jím najatý konstruktér neměli dovednosti potřebné k tomu, aby stroj zprovoznili. Druhým, že si Babbage vysnil ještě něco lepšího.

Babbageovým novým nápadem, s nímž přišel v roce 1834, byl všestranně použitelný počítač, který by na základě zadávaných programovacích pokynů dokázal provádět řadu nejrůznějších úkonů. Dokázal by splnit nějaký úkol, poté by se přepnul a plnil by úkol jiný. Mezi úkoly by dokonce uměl přepínat sám – neboli měnit „schéma činnosti“, jak vysvětloval samotný Babbage –, a to na základě vlastních mezivýpočtů. Babbage tento zamýšlený přístroj označil jménem „analytický stroj“. Předběhl tak dobu o celých sto let.

Analytický stroj byl produktem toho, co Ada ve své eseji o představivosti nazvala „schopností spojovat“. Babbage, podobně jako mnoho velkých vynálezců, dokázal propojit inovace, které se objevily v řadě jiných oborů. Původně použil kovový válec opatřený bodci, pomocí nichž by se dalo ovládat otáčení hřídelí. Pak si ale, stejně jako Ada, prostudoval automatizovaný tkalcovský stav, který v roce 1801 vynalezl Francouz jménem Joseph-Marie Jacquard a proměnil tak celé odvětví tkaní hedvábí. Běžné stavy vytvářejí vzory tak, že pomocí háčků zvedají vybrané osnovní nitě a potom pod nimi provlékají táhlo s další nití, takzvaným útkem. Jacquard vymyslel metodu, jak celý proces ovládat pomocí děrných kartiček. Díry v kartičkách určovaly, které háčky a táhla se při každém provlečení uvedou do chodu, což tvorbu komplikovaných vzorů zautomatizovalo. Pokaždé když člunek dojel na konec, obrátil se a začal znovu protahovat nit, byla použita nová děrná kartička.

Dne 30. června 1836 si Babbage do svých poznámek, kterým přezdíval „čmárací knihy“, udělal zápis, jenž se stal milníkem v prehistorii počítačů: „Nápad, že Jacquardův stav by mohl nahradit válce.“30 Použití děrných kartiček namísto ocelových válců znamenalo, že do přístroje by bylo možné vkládat neomezené množství pokynů. Navíc by to umožňovalo sérii úkolů modifikovat, takže vytvoření flexibilního, všestranně použitelného stroje, který by se dal libovolně přeprogramovávat, se tím výrazně usnadňovalo.

Babbage zakoupil Jacquardův portrét a začal ho ukazovat na svých sedáncích. Zachycoval vynálezce usazeného v křesle, se stavem v pozadí, kterak drží posuvné měřítko nad obdélníkovými kartičkami. Babbage své hosty bavil tím, že se jich ptal, co vidí. Většina se domnívala, že se jedná o velice povedenou rytinu. Nato jim odhalil, že se ve skutečnosti dívají na jemně utkanou hedvábnou tapiserii skládající se z dvaceti čtyř tisíc řad nití, přičemž každá řada byla utkána podle jiné děrné kartičky. Když se na jeden z Babbageových sedánků dostavil princ Albert, manžel královny Viktorie, položil Babbageovi otázku, čím ho tapiserie tak zaujala. Ten odpověděl: „Značně mi pomůže při objasňování principu mého výpočetního přístroje, analytického stroje.“31

Babbagem navrhovaný stroj však dokázala docenit jen hrstka lidí a britská vláda rozhodně neměla v úmyslu ho financovat. Přes veškeré Babbageovo úsilí prošel jeho návrh v běžném i vědeckém tisku téměř bez povšimnutí.

Jednoho zastánce však našel. Ada Lovelaceová myšlenku univerzálního stroje plně docenila. Ba co víc, předjímala jednu vlastnost, díky níž se mohl stroj stát opravdovou senzací: teoreticky by nemusel zpracovávat pouze čísla, ale i jakékoli jiné znakové notace, včetně hudebních či výtvarných. Připadalo jí to jako poetická představa a rozhodla se, že o jejím kouzlu přesvědčí i ostatní.

Bombardovala Babbage dopisy, z nichž některé hraničily s nestydatostí, ačkoli je od sebe dělilo celých dvacet čtyři let. V jednom z nich se zaobírala známou stolní hrou pro jednoho hráče sestávající z dvaceti čtyř herních kamenů uspořádaných do kříže, v níž je cílem přeskakovat kameny tak, aby na konci zbyl jen jeden. Ada si hru velmi dobře osvojila, nyní se však snažila objevit „matematický vzorec […], pomocí něhož lze odhalit správné řešení a který by pak mohl být vyjádřen nějakým jazykem sestávajícím ze znaků.“ Poté se ho zeptala: „Mám na Vás příliš bujnou představivost? O tom pochybuji.“32

Jejím cílem bylo navázat s Babbagem spolupráci jako jeho propagátorka a společnice, která mu pomůže získat podporu potřebnou pro konstrukci jeho analytického stroje. „Nemohu se dočkat, až s Vámi budu moct mluvit,“ napsala počátkem roku 1841. „Alespoň Vám naznačím, o co se jedná. Uvědomila jsem si, že někdy v budoucnu […] byste mohl využít mé mysli k prosazení některých svých záměrů a plánů. Kdyby ano, kdybych někdy byla schopna nebo hodna toho, abyste mne využil, věnuji Vám celou svou mysl.“33

O rok později se naskytla příležitost jako stvořená.

POZNÁMKY LADY LOVELACEOVÉ

Ve snaze získat podporu pro svůj analytický stroj přijal Babbage pozvánku k přednášení na kongresu italských vědců v Turíně. Jedním z účastníků, který si dělal poznámky, byl i mladý armádní ženista a pozdější italský premiér, kapitán Luigi Menabrea. S Babbageovou pomocí v říjnu 1842 publikoval Menabrea podrobný popis Babbageova stroje ve francouzštině.

Jeden z Adiných přátel navrhl, že by mohla Menabreaův článek přeložit pro Scientific Memoirs, časopis zabývající se otiskováním vědeckých článků. To byla příležitost, jak Babbageovi pomoct a zároveň předvést svůj talent. Když práci dokončila, informovala o tom Babbage, kterého to potěšilo, ale do jisté míry i překvapilo. „Zeptal jsem se jí, proč o tématu, s nímž byla tak důvěrně obeznámena, nenapsala článek vlastní,“ uvedl Babbage.34 Odpověděla, že ji to nenapadlo. Tehdy ženy vědecké články obvykle nepublikovaly.

Babbage navrhl, aby k Menabreaově pojednání přidala své poznámky, čehož se Ada s nadšením zhostila. Začala pracovat na textu nazvaném Poznámky překladatele, které nakonec čítaly 19 136 slov, tedy dvakrát víc než původní Menabreaův článek. Její Poznámky, podepsané iniciály A. A. L. jako Augusta Ada Lovelaceová, se nakonec proslavily víc než původní text a předurčily Adu k tomu, aby se stala ikonickou postavou v historii počítačů.35

Když během léta roku 1843 pracovala na Poznámkách na svém letním sídle v Surrey, vyměnila si s Babbagem desítky dopisů, a jen co se na podzim vrátila domů do Londýna, nesčetněkrát se osobně potkali. Okolo otázky, do jaké míry jsou publikované názory dílem Ady a do jaké samotného Babbage, se rozpoutala akademická debata i genderově zabarvené dohady. Babbage ve svých pamětech připisuje většinu zásluh Adě: „Společně jsme probírali různé ilustrace, které bychom mohli představit. Sám jsem jich několik navrhl, ale konečný výběr byl výhradně její. Jejím dílem byla i algebraická řešení různých problémů, s výjimkou těch vztahujících se k Bernoulliovým číslům, u nichž jsem se nabídl, že výpočty provedu sám, abych lady Lovelaceové ušetřil obtíže. Zmíněné výpočty mi však poslala zpět k opravě, jelikož objevila závažnou chybu, jíž jsem se při nich dopustil.“36

Ve svých Poznámkách se Ada zabývala čtyřmi myšlenkami, které získaly na historické důležitosti o sto let později, kdy se konečně zrodil počítač. První z nich byla představa univerzálního stroje, jenž by dokázal provádět nejen předem zadané úkoly, ale který by bylo možné naprogramovat a přeprogramovat tak, aby mohl řešit neomezené a proměnlivé množství úkolů. Jinými slovy, Ada předjímala vznik moderního počítače. Tato myšlenka byla ústředním bodem její poznámky A, v níž zdůrazňovala rozdíl mezi Babbageovým původním diferenčním strojem a nově navrhovaným analytickým strojem. „Konkrétní funkce, k tabulaci jejíhož integrálu byl diferenční stroj sestaven, je Δ7ux = 0,“ psala Ada v úvodu a dál vysvětlovala, že účelem bylo strojové zpracovávání námořních tabulek. „Oproti tomu analytický stroj není určen k pouhému tabelování výsledků jedné konkrétní funkce a žádné jiné, ale k řešení a tabelování funkcí zcela libovolných.“

Toho bylo možné dosáhnout, psala, „novým užitím principu děrných štítků, který vymyslel Jacquard pro řízení výroby těch nejsložitějších vzorů brokátových látek“. Ada si význam této metody uvědomovala víc než Babbage. Znamenalo to, že navrhovaný stroj se mohl podobat počítačům, které dnes považujeme za něco samozřejmého: tedy přístrojům, které nevykonávají pouze specifické aritmetické úkony, ale které mohou být všestranné. Vysvětlení pokračovalo:

Hranice aritmetiky byly překročeny v okamžiku, kdy se objevila myšlenka využít štítky. Analytický stroj nelze řadit do stejné skupiny s obyčejnými „počítacími stroji“. Zaujímá zcela specifické místo. Když totiž mechanismům umožníme, aby kombinovaly dohromady obecné znaky, a to v řadách o neomezené variabilitě a rozsahu, vytvoříme tím jednotící pouto mezi fungováním hmoty a abstraktními myšlenkovými procesy.37

Tyto věty jsou poněkud krkolomné, rozhodně ale stojí za pozorné přečtení. Popisují totiž podstatu moderních počítačů. A Ada tuto myšlenku přivedla na svět v záplavě poetických kudrlinek. „Stejně jako Jacquardův stav tká květiny a lístky, analytický stroj tká algebraické vzory,“ napsala. Když si Babbage poznámku A přečetl, byl nadšený a nijak ji neupravoval. „Snažně Vás prosím, nic neměňte,“ řekl.38

Adina druhá pozoruhodná myšlenka vycházela z popisu tohoto univerzálního stroje. Uvědomila si, že jeho úkony nemusí být omezeny pouze na oblast matematiky a čísel. Na základě De Morganova rozšíření matematické analýzy o formální logiku si uvědomila, že zařízení jako Babbageův analytický stroj mohou ukládat, upravovat, zpracovávat a vyhodnocovat vše, co lze vyjádřit pomocí znaků: slova, logiku, hudbu a cokoli dalšího, co dokážeme převést do znakového zápisu.

Aby mohla tuto myšlenku objasnit, pečlivě definovala, co je to výpočetní operace: „Je žádoucí vysvětlit, že termínem ,operace‘ se rozumí jakýkoli proces, kterým se mění vzájemný vztah dvou nebo více věcí, ať už je tento vztah libovolné povahy.“ Výpočetní operace tak může měnit vztahy nejen mezi čísly, ale i mezi jakýmikoli jinými logicky souvisejícími znaky. „Může pracovat i s jinými věcmi než s čísly, najdeme-li předměty, u nichž dokážeme podstatu jejich vzájemných vztahů vyjádřit abstraktní vědou operací.“ Analytický stroj tak teoreticky mohl pracovat i s hudebními notacemi. „Kdybychom tedy předpokládali, že například základní vztahy tónů v harmonické vědě a v hudební kompozici je možné takto vyjádřit a zpracovat, možná by stroj dokázal komponovat komplikované a vědecké hudební skladby dosahující libovolné míry složitosti.“ Bylo to vrcholné vyjádření Adiny představy „poetické vědy“: složitá a vědecká hudební skladba zkomponovaná strojem! Otce by zřejmě jímala hrůza.

Tento postřeh se stal ústřední myšlenkou digitálního věku: že jakýkoli typ obsahu, dat nebo informací – hudbu, text, obrázky, čísla, znaky, zvuky, video – lze vyjádřit v číselné podobě a následně strojově upravovat. Dokonce ani samotný Babbage si toto plně neuvědomil – soustředil se jen na čísla. Ada ale pochopila, že číslice na ozubených kolech nemusejí představovat pouhé matematické veličiny. Tímto učinila myšlenkový skok od strojů, které byly pouhými počítadly, ke strojům, kterým dnes říkáme počítače. Doron Swade, počítačový historik specializující se na studium Babbageových strojů, toto označil za jeden z Adiných historických odkazů. „Pokud se probíráme dějinami ve snaze najít okamžik, kdy se tento přechod odehrál, pak je to konkrétně Adin článek z roku 1843.“39

Adin třetí přínos, zveřejněný v závěrečné poznámce G, spočíval v tom, že detailně a krok po kroku popsala fungování toho, čemu dnes říkáme počítačový program nebo algoritmus. Jako příklad si zvolila program vypočítávající Bernoulliova čísla,III mimořádně složité nekonečné řady, které v různých obměnách hrají důležitou roli v teorii čísel.

Aby Ada ukázala, jak může analytický stroj generovat Bernoulliova čísla, rozepsala sérii jednotlivých operací a poté sestavila schéma zachycující, jak každý úkon zakódovat do stroje. V rámci toho přispěla k formulaci myšlenky podprogramů (což jsou série pokynů provádějících konkrétní úkol, například vypočítání kosinu nebo vyčíslení složeného úroku, které mohou být podle potřeby vloženy do větších programů) a rekurzivních cyklů (sérií pokynů, které se opakují).IV To bylo možné díky využití děrných štítků. Jak vysvětlovala, k vygenerování každého čísla bylo třeba sedmdesáti pěti štítků a potom už proces dokázal živit sám sebe, protože výsledné číslo se použilo k vygenerování čísla dalšího. „Bude zjevné, že k vypočítání každého dalšího následujícího čísla bude možné použít zcela totožnou sadu sedmdesáti kartiček s proměnnými,“ napsala. Představovala si knihovnu běžně používaných podprogramů, kterou pak dědici jejího intelektuálního odkazu, včetně žen, jako byly Grace Hopperová z Harvardu, Kate McNultyová či Jean Jenningsová z Pensylvánské univerzity, o sto let později skutečně vytvořili. A jelikož navíc Babbageův stroj umožňoval na základě mezivýsledků přeskakovat v rámci sekvence příkazových kartiček dopředu nebo dozadu, byl zde rovněž položen základ takzvaného podmíněného větvení, což znamená přecházení na jinou sérií pokynů, jsou-li splněny jisté podmínky.

Babbage pomáhal Adě s výpočty Bernoulliových čísel, z dopisů však vyplývá, jak hluboce byla Ada pohroužena do detailů. „Urputně se snažím dobrat podstaty všemožných způsobů, jak odvodit Bernoulliova čísla,“ napsala v červenci, pouhé týdny před tím, než měla svůj překlad a poznámky poslat do tiskárny. „K mému zděšení jsem se s těmito čísly dopracovala do takové šlamastyky a svízelné situace, že není v mých silách to dnes dokončit. […] Nacházím se v okouzlujícím stavu zmatení.“40

Když se čísly nakonec přece jen prokousala, obohatila je o další přínos, jehož autorkou byla převážně ona sama: tabulku a nákres znázorňující, jak přesně algoritmus do počítače zadávat, krok po kroku, včetně dvou rekurzivních cyklů. Jednalo se o číselný seznam kódovacích pokynů, zahrnující cílové registry, operace i komentáře – s čímž je dnes každý programátor v jazyce C++ dobře obeznámen. „Celý den jsem neúnavně a velmi úspěšně pracovala,“ napsala Babbageovi. „Tabulka i nákres se vám jistě budou velmi líbit. Byly sestaveny s extrémní pečlivostí.“ Ze všech dopisů je zřejmé, že tabulka byla čistě jejím dílem. Jediné pomoci se jí dostalo od manžela, který matematice sice vůbec nerozuměl, byl ale ochotný systematicky inkoustem obtahovat všechno, co Ada tužkou načrtla. „Lord L. je tak laskavý, že právě nyní vše obtahuje perem,“ napsala Babbageovi. „Musela jsem psát tužkou.“41

Převážně díky tomuto nákresu doprovázejícímu složité postupy pro generování Bernoulliových čísel bývá Ada svými příznivci označována za „prvního počítačového programátora na světě“. Toto tvrzení je však poněkud těžko obhajitelné. Už předtím totiž Babbage, alespoň teoreticky, vymyslel více než dvacet vysvětlení různých procesů, které by jeho stroj mohl eventuálně provádět. Žádné z těchto vysvětlení však nebylo nikde publikováno a navíc jejich součástí nebyly přesné popisy toho, jak měly být operace rozděleny do jednotlivých úkonů. Je proto spravedlivé říct, že algoritmus a detailní popis programovacích úkonů nezbytných pro generování Bernoulliových čísel je první počítačový program, který byl kdy publikován. A iniciály na konci tohoto textu patřily Adě Lovelaceové.

Ada ve svých Poznámkách představila ještě jednu významnou myšlenku, která se obracela zpět k příběhu o Frankensteinovi, jejž po víkendu stráveném ve společnosti lorda Byrona napsala Mary Shelleyová. Jednalo se o dodnes nadmíru fascinující metafyzickou otázku týkající se počítačů, otázku umělé inteligence: Mohou stroje myslet?

Ada se domnívala, že nikoli. Stroj jako ten Babbageův podle ní mohl na základě instrukcí provádět úkony, nebyl ale schopen přijít s vlastními nápady ani úmysly. „Analytický stroj nemá jakékoli, byť sebemenší ambice být čemukoli původcem,“ napsala ve svých Poznámkách. „Dokáže udělat cokoli, co mu my pomocí příkazů umíme zadat. Dokáže provést analýzu, nemá však schopnost předvídat žádné analytické vztahy ani skutečnosti.“ O sto let později počítačový průkopník Alan Turing toto tvrzení překřtil na „námitku lady Lovelaceové“ (viz kapitola 3).

Ada chtěla, aby byla její práce vnímána jako seriózní vědecký článek, a ne jako pouhá veřejná obhajoba, a proto na začátku svých Poznámek uvedla, že se „nebude vyjadřovat“ k neochotě vlády dále financovat Babbageovo snažení. To Babbage příliš nepotěšilo, a rozhodl se proto napsat vlastní litanii útočící na vládu. Chtěl, aby ji Ada zakomponovala do svých Poznámek, a to bez jeho podpisu, jako kdyby se jednalo o její vlastní názor. Ada odmítla. Nechtěla svou práci zkompromitovat.

Babbage posléze svůj dodatek bez jejího vědomí poslal přímo do redakce časopisu Scientific Memoirs. Redaktoři rozhodli, že text by měl vyjít samostatně, a navrhli Babbageovi, aby ho „mužně“ podepsal. Pokud chtěl, dokázal být Babbage šarmantní, zároveň se ale, obdobně jako většina inovátorů, někdy choval výstředně, umíněně a vzpurně. Navrhované řešení ho silně popudilo, a proto Adu v dopise požádal, aby svůj článek stáhla. Nyní byla s rozčilováním řada na Adě. V dopise, který začínal oslovením typicky užívaným mezi mužskými přáteli, „Můj drahý Babbagei,“ mu napsala, že „stáhnout překlad a Poznámky“ by bylo „nečestné a neomluvitelné“. V závěru dopisu pak uvedla: „Ujišťuji Vás, že jsem Vaší nejlepší přítelkyní, ale nikdy bych nemohla, a také nikdy nebudu, podporovat Vaše jednání vycházející z principů, jež nejen že samy o sobě považuji za špatné, ale přímo za sebevražedné.“42

Babbage nakonec ustoupil a souhlasil, aby byl jeho text otištěn samostatně v jiném periodiku. Toho dne si Ada stěžovala matce:

Chování pana Babbage, naprosto se vymykající rozumu, považuji za obtěžující a nátlakové. […] S politováním jsem dospěla k závěru, že je to ten nejnepraktičtější, nejsobečtější a nejnestřídmější člověk, s nímž mám co do činění. […] Oznámila jsem mu, že mě nic nepřinutí k tomu, abych se propůjčila jeho sporům či se jakkoli stala jeho nástrojem. […] Byl rozlícený. Já zůstala klidná a nepohnutá. 43

Ada na tento spor zareagovala neobvyklým šestnáctistránkovým dopisem adresovaným Babbageovi, napsaným ve stavu nepříčetnosti, v němž se jasně mísily všechny její vášně, mylné domněnky, náladovost a exaltovanost. Přemlouvala ho i kárala, vychvalovala ho a zostouzela zároveň. V jedné pasáži porovnávala jejich pohnutky. „Mé vlastní nesmlouvavé zásady mi káží upřednostňovat lásku k pravdě a Bohu před věhlasem a slávou,“ prohlašovala. „Vaše zásady Vám sice káží milovat pravdu a Boha, vaše láska k věhlasu, slávě a poctám je však silnější.“ Tvrdila, že až nevyhnutelně získá slávu ona, hodlá ji využít k ušlechtilým účelům: „Ráda bych své schopnosti dala do služeb vysvětlování a vykládání Všemohoucího a jeho zákonů. […] Bylo by pro mne velkým uznáním, kdybych mohla být jedním z jeho nejproslulejších proroků.“44

Když už si dostatečně připravila půdu, nabídla mu dohodu: měli by uzavřít obchodní a politické partnerství. Ona využije svých známostí a přesvědčivého pera, aby mu pomohla v jeho úsilí zkonstruovat analytický stroj, pokud – a pouze pokud – jí svěří kontrolu nad jeho obchodními rozhodnutími. „Dávám vám možnost prvního výběru a nabízím vám své služby a svůj intelekt,“ napsala. „Neodmítejte je bez uvážení.“ Dopis místy působil jako soubor smluvně závazných investičních podmínek nebo předmanželská smlouva, doplněná o možnost obrátit se na arbitrážní soud. „Zavážete se ve všech praktických záležitostech plně podvolit mému úsudku (případně úsudku libovolné osoby, již si nyní laskavě zvolíte jakožto soudce pro případ, že se naše názory budou lišit),“ prohlašovala. Výměnou za to mu slíbila, že „během roku nebo dvou Vám předložím konkrétní a počestný plán, jak dosáhnout zkonstruování Vašeho stroje“.45

Kdyby se tento dopis tolik nepodobal mnoha jejím jiným dopisům, mohl by být překvapivý. Byl ukázkou toho, že její velkolepé ambice u ní někdy získaly navrch. I přesto si však Ada zaslouží respekt jako osoba, jíž se podařilo překonat očekávání vyplývající z jejího původu a pohlaví, vzepřít se rodinným démonům a svědomitě se věnovat komplexním matematickým úlohám, na něž by si většina z nás nikdy nemohla ani nechtěla troufnout (jen na samotných Bernoulliových číslech by si mnozí z nás vylámali zuby). Její působivé matematické výkony a nápadité podněty navíc přišly souběžně s dramatem s Medorou Leighovou a záchvaty nemoci, kvůli nimž začala být Ada závislá na opiátech, což dále umocňovalo její výkyvy nálad. Na konci dopisu Babbageovi vysvětlovala: „Můj drahý příteli, kdybyste věděl, jakým smutným a strašlivým zážitkům jsem byla vystavena, a to v situacích, jichž si nemůžete být vědom, cítil byste, že mým pocitům je záhodno připisovat jistou vážnost.“ Poté už se, po rychlé odbočce zamýšlející se nad možností použít k výpočtu Bernoulliových čísel matematicko-analytický nástroj konečných diferencí, omluvila, že „tento dopis je nešťastně pokaňkaný“, a plačtivě se zeptala: „Jestlipak se rozhodnete podržet si tuto vílu ve svých službách?“46

Ada byla přesvědčená, že Babbage její nabídku stát se partnery v podnikání přijme. „Je si natolik dobře vědom výhody, již by mu skýtalo moje pero v jeho službách, že se nakonec zřejmě podvolí, i když po něm požaduji opravdu velké ústupky,“ napsala své matce. „Pokud můj návrh nepřijme, nebudu pravděpodobně schopna tahat ho z nesnází a dovést jeho stroj ke zdárnému dokončení.“47 Babbage se nicméně rozhodl, že bude moudřejší odmítnout. Adu navštívil a „všechny podmínky odmítl“.48 Ačkoli spolu v oblasti vědy už nikdy nespolupracovali, jejich vztah přežil. „Myslím, že jsme s Babbagem větší přátelé, než kdy dříve,“ napsala matce o týden později.49 Babbage jí poté poslal vřelý dopis, v němž ji označoval za „čarodějku s čísly“ a „mou drahou a velmi obdivovanou překladatelku“ a souhlasil, že ji příští měsíc navštíví v jejím letním sídle.

Téhož měsíce, v září 1843, v časopise Scientific Memoirs konečně vyšel její překlad a Poznámky. Nějaký čas si tak mohla užívat obdivu přátel a doufat, že se, obdobně jako její mentorka Mary Somervillová, dočká uznání i ve vědeckých a literárních kruzích. Díky publikování svého článku se konečně cítila jako „zcela profesionální osoba“. Jak napsala svému právníkovi: „Skutečně jsem se stala natolik svázána se svou profesí jako Vy.“50

Očekávání se však nenaplnila. Babbageovi se už nepodařilo pro své stroje získat žádné finance, nikdy nedošlo k jejich realizaci a Babbage zemřel v chudobě. Lady Lovelaceová už nikdy nepublikovala žádný další vědecký článek. Namísto toho se stala závislou na hazardu a opiátech a její život se začal hroutit. Prožila románek se svým herním kumpánem, který ji potom začal vydírat a přinutil ji zastavit rodinné šperky. V posledním roce života sváděla neobyčejně bolestivou bitvu s rakovinou dělohy doprovázenou neustálým krvácením. Když ve věku třiceti šesti let v roce 1852 zemřela, byla v souladu s jedním ze svých posledních přání pochována ve venkovském hrobě po boku nikdy nepoznaného otce básníka, který zemřel ve stejném věku.

Průmyslová revoluce byla založena na dvou velkolepých myšlenkách, jejichž důmyslnost spočívala v jejich jednoduchosti. Inovátoři přišli na způsob, jak zjednodušit různé činnosti tím, že je rozdělí na malé, jednoduché úkoly, které bude možné provádět u montážní linky. Poté, počínaje textilním průmyslem, vynálezci začali objevovat metody, jak jednotlivé kroky zmechanizovat, aby mohly být prováděny stroji, leckdy poháněnými párou. Babbage se za využití myšlenek Pascala a Leibnize snažil tyto dva procesy aplikovat na oblast výpočtů, čímž vytvořil mechanického předchůdce dnešních počítačů. Jeho nejvýznačnějším myšlenkovým skokem byla idea, že tyto stroje nemusí být uzpůsobeny pouze k vykonávání jediného úkonu, ale mohou být s použitím děrných štítků programovány a přeprogramovávány. Ada v této okouzlující představě spatřovala krásu i důležitost a na základě ní pak popsala ještě poutavější nápad: že tyto stroje by mohly zpracovávat nejen čísla, ale cokoli, co se dá zaznamenat pomocí znaků.

V průběhu let začala být Ada Lovelaceová oslavována jako feministická ikona a průkopnice počítačů. Například americké ministerstvo obrany pojmenovalo svůj vysokoúrovňový objektově orientovaný programovací jazyk Ada. Na druhou stranu se také dočkala výsměchu a byla popisována jako prchlivá žena trpící klamnými představami, která k Poznámkám nesoucím její iniciály přispěla jen minimálně. Sama ve svých Poznámkách s odkazem k analytickému stroji a za použití slov vystihujících její nestálou pověst, napsala: „Při zamýšlení nad jakýmkoli novým tématem se často projevuje tendence nejprve přeceňovat to, co se nám již předtím zdálo zajímavé nebo pozoruhodné, a za druhé jakýmsi téměř vrozeným instinktem podcenit skutečný stav věcí.“

Adin přínos byl ve skutečnosti nesmírný i inspirativní zároveň. Více než Babbage a další její současníci totiž dokázala nahlédnout do budoucnosti, v níž se stroje stanou partnery lidské představivosti a společně pak budou spřádat tapiserie rovnající se krásou těm utkaným na Jacquardově stavu. Díky své schopnosti ocenit poetickou vědu byla schopna oslavovat navrhovaný výpočetní stroj, který většina tehdejší vědecké společnosti zavrhovala, a dokázala si představit, že by operační síla tohoto stroje mohla být aplikována na informace v jakékoli formě. Tímto Ada, hraběnka z Lovelace, pomohla zasít semínko digitálního věku, které o sto let později vykvetlo.

I Bylo to právě v recenzi této knihy, kde jeden z Babbageových přátel William Whewell poprvé použil termín scientist – vědec –, aby tak naznačil propojení mezi těmito vědními obory.

II Přesněji řečeno chtěl pomocí poměrných diferencí aproximovat logaritmické a trigonometrické funkce.

III Bernoulliova čísla jsou pojmenována po švýcarském matematikovi ze 17. století Jacobu Bernoullim, který se zabýval studiem součtů mocnin po sobě jdoucích celých čísel. Později sehrála velice zajímavou roli v teorii čísel, matematické analýze a diferenciální topologii.

IV Součástí Adina příkladu bylo sestavování tabulek polynomů za použití diferenčních technik, jako jsou například podfunkce, což vyžadovalo strukturu s vnořenými cykly a proměnlivým rozsahem vnitřního cyklu.

Vannevar Bush (1890–1974) se svým diferenciálním analyzátorem na MIT.

Alan Turing (1912–54) na shernbornské škole v roce 1928.

Claude Shannon (1916–2001) v roce 1951.

KAPITOLA 2.

POČÍTAČ

Někdy bývají inovace vyloženě jen otázkou načasování. Velká myšlenka se zjeví zrovna ve chvíli, kdy existují technologie potřebné k jejímu zavedení. Například nápad poslat člověka na Měsíc přišel právě v době, kdy pokroky na poli mikročipů umožnily zabudovávat do špiček raket počítačové naváděcí systémy. Najdou se ale i případy, kdy načasování vše zkazí. Charles Babbage publikoval svůj článek o sofistikovaném počítači už v roce 1837, trvalo však ještě sto let, než se nahromadilo dostatek nových objevů, aby ho bylo možné reálně sestavit.

Některé z těchto objevů nám mohou připadat téměř triviální, jenomže pokrok se neodehrává jen ve velkých skocích, nýbrž i v malých krůčcích. Vezměme si například děrné štítky, které Babbage odkoukal z Jacquardových tkalcovských stavů a začlenil je do své představy analytického stroje. Princip jejich využití – který se posléze uplatnil i v počítačích – zdokonalil Herman Hollerith, zaměstnanec amerického Úřadu pro sčítání lidu, jehož popudilo, že ruční zpracování výsledků sčítání z roku 1880 trvalo bezmála osm let. A tak si předsevzal, že sčítání v roce 1890 už zautomatizuje.

Hollerith, inspirován tím, jak vlakoví průvodčí procvakáváním lístků na různých místech zaznamenávali rysy cestujících (pohlaví, přibližnou výšku, věk, barvu vlasů), vymyslel děrné štítky o dvanácti řádcích a čtyřiadvaceti sloupcích, jimiž se daly zaznamenat hlavní údaje o každém sčítaném obyvateli. Štítky se následně vsunuly mezi mřížku z rtuťových destiček na jedné straně a sadu pružinových kolíků na straně druhé, což v místech děr vytvořilo elektrické obvody. Stroj dokázal vyčíslit nejen celkový výskyt jednotlivých rysů, ale i jejich kombinace, například počet ženatých mužů nebo žen narozených v zahraničí. Díky Hollerithově tabelátoru byly výsledky sčítání lidu z roku 1890 hotové už za jeden rok místo osmi. Jednalo se o první rozsáhlé využití elektrických obvodů ke zpracování informací a z firmy, kterou Hollerith založil, se po řadě fúzí a akvizic stala v roce 1924 společnost International Business Machines Corporation neboli IBM.

Inovace lze chápat různými způsoby a jedním z nich je brát je jako nahromadění stovek drobných vynálezů, jako jsou třeba čítače nebo čtečky děrných štítků. Tento způsob výkladu převládá ve společnostech jako IBM, jež se specializují na každodenní vylepšení vyvíjená celými týmy specialistů. Vždyť některé z nejdůležitějších technologií dneška – například těžba zemního plynu pomocí frakování, která se vyvinula postupně v průběhu minulých šedesáti let – vznikly nejen díky několika málo přelomovým objevům, ale i díky nespočtu malých inovací.

V případě počítačů je těch pozvolných vylepšení, vymyšlených bezejmennými techniky z míst jako IBM, opravdu spousta. Jimi to ale nekončí. Přestože stroje vytvářené společností IBM začátkem 20. století dokázaly vyhodnocovat data, stále bychom je nenazvali počítači v dnešním slova smyslu. Nebyly to ani kdovíjak šikovné kalkulačky – vlastně toho moc neuměly. Kromě oněch stovek malinkých zlepšováků tedy za zrození věku počítačů vděčíme také několika velkým myšlenkovým skokům z hlav tvůrčích vizionářů.

DIGITÁL PORÁŽÍ ANALOG

Přístroje vymyšlené Hermanem Hollerithem a Charlesem Babbagem byly digitální, což znamená, že výpočty prováděly numericky pomocí konkrétních a jasně odlišitelných celých čísel jako 0, 1, 2, 3. Ke sčítání těchto čísel používaly disky a ozubená kola přeskakující z jedné cifry na druhou – podobně jako třeba počítadlo. Alternativním přístupem k výpočetní technice tehdy bylo sestavit zařízení, jež dokázalo daný fyzikální jev napodobit analogovým modelem a potom měřením na tomto modelu vypočítat požadované výsledky. Takovým strojům se říkalo analogové počítače, jelikož fungovaly na principu analogie, obdobnosti. Analogové počítače se při výpočtech nespoléhají na jasně oddělená celá čísla, nýbrž pracují se spojitými funkcemi. V analogových počítačích se jednotlivé vlastnosti řešeného problému znázorňují pomocí proměnlivých hodnot, jako jsou například elektrické napětí, umístění lana na kladce, hydraulický tlak nebo naměřená vzdálenost. Logaritmické pravítko je analogové, kuličkové počítadlo je digitální. Hodiny s ručičkami jsou analogové, hodiny s číselným displejem digitální.

Zhruba ve stejnou dobu, kdy Hollerith sestrojoval svůj digitální tabelátor, pracovali lord Kelvin a jeho bratr James Thomson, dva z nejvýznačnějších anglických vědců, na stroji analogovém. Jeho účelem bylo zautomatizovat úmorné řešení diferenciálních rovnic, což by usnadnilo vytváření tabulek přílivů a odlivů nebo grafů znázorňujících palebné úhly a výsledné trajektorie dělostřeleckých granátů. Už od začátku sedmdesátých let 19. století uvažovali bratři nad systémem založeným na planimetru, nástroji schopném měřit obsah dvourozměrného tvaru, například plochu ohraničenou na papíře zakřivenou čarou. Uživatel tímto nástrojem jen obtáhne obrys křivky a planimetr už obsah spočítá sám pomocí malé kuličky, která pomalu přejíždí po povrchu velkého otočného disku. Výpočtem obsahu zakřivené plochy by tak počítač mohl řešit rovnice pomocí integrace – jinými slovy by dokázal provádět základní matematické výpočty. Kelvin s bratrem na základě této metody sestrojili „harmonický syntezátor“, který dokázal za pouhé čtyři hodiny sestavit tabulku přílivů a odlivů na celý rok. Nikdy už se jim však nepodařilo zdolat mechanické překážky bránící jim v propojení několika těchto strojů dohromady, tak aby bylo možné řešit i rovnice s více proměnnými.

Oříšek propojení vícero integračních strojů byl rozlousknut až v roce 1931, kdy profesor elektrotechniky na MIT Vannevar Bush – jeho jméno si zapamatujme, jelikož v této knize ještě sehraje ústřední roli – zdárně sestrojil první analogový elektromechanický počítač světa. Svůj stroj pojmenoval „diferenciální analyzátor“. Skládal se z šesti párů kuliček a disků pro výpočet integrálů, jež se příliš nelišily od zařízení lorda Kelvina, vzájemně propojených sestavou ozubených kol, kladek a hřídelí otáčených pomocí elektromotorů. Vannevarovi pomohlo, že působil na MIT, kde se vyskytovalo mnoho lidí schopných montovat a kalibrovat složitá zařízení. Finální verze stroje zabírala jednu menší místnost a dokázala řešit rovnice s až osmnácti nezávislými proměnnými. V průběhu následujících deseti let byl Bushův diferenciální analyzátor v několika obměnách sestaven i na armádní výzkumné základně Aberdeen v americkém Marylandu, Mooreově fakultě elektrotechniky na Pensylvánské univerzitě a rovněž na univerzitách v anglickém Manchesteru a Cambridgi. Osvědčily se zejména k vytváření dělostřeleckých tabulek střelby – a k vyškolení a nadchnutí budoucí generace počítačových průkopníků.

Bushově stroji však nebylo souzeno stát se významným milníkem v dějinách počítačů právě proto, že se jednalo o analogové zařízení. Ve skutečnosti šlo o poslední výkřik analogové výpočetní techniky, přinejmenším na mnoho desítek let.

V roce 1937, přesně sto let od prvního publikování Babbageova článku o analytickém stroji, se začaly vynořovat nové postupy, technologie i teorie. Jednalo se o annus mirabilis, zázračný rok počítačového věku, v jehož důsledku převládla čtveřice hlavních, částečně souvisejících rysů, které se pro moderní počítače staly charakteristickými:

Digitální. Zásadním rysem počítačové revoluce bylo, že vycházela z digitálních, nikoli analogových počítačů. Jak brzy uvidíme, důvodů k tomu byla spousta, například souběžné pokroky na poli logiky a elektronických obvodů a spínačů, díky nimž byl digitální přístup plodnější než ten analogový. Teprve v roce 2010 začali informatici ve snaze napodobit fungování lidského mozku seriózněji zvažovat oprášení analogových počítačů.

Binární. Moderní počítače nejenže vznikly na digitálním základu, ale navíc začaly používat binární digitální systém, tedy systém založený na dvojkové soustavě – což znamená, že namísto naší běžné soustavy s deseti ciframi používaly jen nuly a jedničky. Binární teorii, podobně jako mnoho dalších matematických principů, formuloval koncem 17. století Leibniz. V průběhu čtyřicátých let 20. století se pak začalo jasně ukazovat, že dvojková soustava je k provádění logických operací pomocí obvodů složených z elektronických spínačů vhodnější než ostatní systémy.

Elektronické. V polovině třicátých let se britský elektrotechnik Tommy Flowers zasadil o to, že jako spínače začaly být v elektronických obvodech používány elektronky. Do té doby obvody spoléhaly na spínače mechanické či elektromechanické, jako byla elektromagnetická relé používaná telefonními společnostmi – elektronky se předtím povětšinou používaly k zesilování signálů, nikoli však jako spínače. Díky elektronickým součástkám, jako byly elektronky a později tranzistory a mikročipy, mohly počítače fungovat tisíckrát rychleji než stroje s pohyblivými elektromechanickými spínači.

Univerzální. A v neposlední řadě počítače nakonec získaly i schopnost být programovány či přeprogramovány – nebo se dokonce samy přeprogramovat – pro různé účely. Najednou dokázaly řešit nejenom jediný typ matematické operace, třeba diferenciální rovnice, ale naopak zvládaly rozmanité úlohy a práce se symboly, počínaje slovy přes hudbu a obrázky až po čísla. Tím se naplnil potenciál, nad nímž se ve svém popisu Babbageova analytického stroje rozplývala lady Lovelaceová.

K inovacím dochází, když zralá semínka padnou na úrodnou půdu. Přelomové objevy roku 1937 neměly jen jedinou příčinu. Vzešly z toho, že se na několika místech potkaly specifické schopnosti, nápady a potřeby. Jak už tomu v análech objevů často bývá – a o informačních technologiích to platí dvojnásob –, byla zkrátka správná doba a atmosféra sršela energií. Vývoj elektronek pro účely rádiového průmyslu vydláždil cestu ke vzniku elektronických digitálních obvodů. Ten doprovázely teoretické pokroky na poli logiky, které obvodům daly mnohá nová využití. A tempo bylo navíc urychlováno duněním válečných bubnů. Jak národy honem zbrojily na nadcházející konflikt, záhy si uvědomily, že výpočetní síla je stejně důležitá jako ta palebná. Jeden vynález inspiroval ten druhý, vše se dělo spontánně a téměř souběžně, na Harvardu, MIT nebo Princetonu, v Bellových laboratořích, v jednom berlínském bytě, a dokonce i – navzdory vší pravděpodobnosti a o to zajímavěji a neočekávaněji – v jednom sklepě ve městě Ames na americkém Středozápadě.

Jako podtón všech těchto vynálezů se vinuly úžasné – Ada by je nazvala poetickými – skoky na poli matematiky. Jeden z těchto skoků vedl k formulaci myšlenky „univerzálního počítače“, všestranně použitelného stroje, jejž by bylo možné programovat tak, aby prováděl libovolné logické úlohy a dokázal simulovat chování kteréhokoli jiného logického stroje. Tento nápad vznikl coby myšlenkový experiment v hlavě vynikajícího anglického matematika, jehož životní příběh je stejně tak povznášející jako tragický.

ALAN TURING

Alan Turing byl vychováván v chladném prostředí rodiny potácející se na samotném okraji britské šlechty.1 Jeden z jeho předků byl v roce 1638 poctěn titulem baronet, ale rodové panství, předávané z generace na generaci, skončilo v rukou Alanova synovce. Na mladší syny z rodinného rodokmenu, jimiž Alan Turing i jeho otec a dědeček byli, zbylo jen skrovné jmění a pozemky žádné. Většina takových synů se dávala do služeb církve – jako Alanův dědeček – nebo vstoupila do koloniální správy – jako Alanův otec, jenž sloužil jako druhořadý státní úředník v odlehlých oblastech Indie. Alan byl počat v indickém Čhatarpuru, narodil se však 23. června 1912 v Londýně, kam se jeho rodiče na čas vrátili. Když mu byl pouhý jeden rok, rodiče se opět na několik let vypravili do Indie a jeho spolu se starším bratrem předali do péče vysloužilého armádního důstojníka a jeho paní, kteří je pak vychovávali v přímořském městečku na jižním pobřeží Anglie. „Nejsem žádný dětský psycholog,“ poznamenal později jeho bratr John, „avšak nepochybuji o tom, že vyrvat nemluvně z matčiny náruče a umístit ho do cizího prostředí je špatně.“2

Když se matka vrátila, žil Alan několik let u ní, než byl ve věku třinácti let poslán na internátní školu. Dojížděl do ní sám na kole, přičemž ujet oněch sto kilometrů mu zabralo vždy dva dny. Vyzařovala z něj samotářskost, jež se projevovala v jeho nadšení pro cyklistiku a dálkový běh. Měl i jednu vlastnost typickou pro vynálezce, kterou jeho životopisec Andrew Hodges láskyplně popsal těmito slovy: „Alan jen obtížně chápal, kde leží ona nezřetelná čára, která dělí iniciativnost od neposlušnosti.“3

Jeho matka, která svého syna milovala opičí láskou, ho ve svých dojemných memoárech vylíčila takto:

Alan byl statný, urostlý a vysoký, měl hranatý, ostře rýsovaný obličej a rozcuchanou hnědou kštici. Jeho nejvýznačnějším rysem však byly hluboce zasazené, pronikavě modré oči. Krátký, lehce ohrnutý nos a žertovné zakřivení úst mu propůjčovaly mladický – někdy až dětinský – vzhled, a to do takové míry, že i před čtyřicítkou jej často považovali za studenta. Ošacení i manýry míval zpravidla ledabylé. Jeho vlasy obvykle potřebovaly ostříhat a do čela mu spadala lokna, kterou si navykl odhazoval škubnutím hlavy. […] Dokázal být zahloubaný a zasněný, ponořený do vlastních myšlenek, kvůli čemuž tu a tam vypadal nespolečensky. […] Našly se i chvíle, kdy pro svou stydlivost působil mimořádně netaktně. […] Sám se dokonce domníval, že by mu náramně vyhovovala odloučenost středověkého kláštera.4

Na internátní škole v Sherborne si uvědomil, že je homosexuál. Bláznivě se zamiloval do světlovlasého, štíhlého spolužáka Christophera Morcoma, s nímž se učil matematiku a probíral filozofii. Avšak v zimě před maturitou Morcom náhle zemřel na tuberkulózu. Turing později Morcomově matce napsal: „Zkrátka jsem zbožňoval byť i zemi, po níž prošel – a obávám se, že jsem to nikterak zvlášť neskrýval.“5 V dopise své matce pak Turing zjevně hledal útěchu ve víře: „Cítím, že se s Morcomem znovu někde shledám a že nás tam čeká společná práce, stejně jako jsem věřil, že nás čekala společná práce i zde. Teď když ji musím zastat sám, nesmím jej zklamat. Uspěji-li, budu jeho společnosti hoden více, než jsem jí hoden teď.“ Přesto však tato tragédie Turingovou náboženskou vírou otřásla. Navíc se po ní ještě víc uzavřel do sebe a už nikdy pro něj nebylo snadné navazovat důvěrné vztahy. Na Velikonoce 1927 hlásil správce jeho koleje rodičům: „Bezesporu není ,normálním‘ hochem. Ne že by ho to snad činilo horším, avšak méně šťastným patrně ano.“6

V posledním roce na Sherborne vyhrál Turing stipendium ke studiu na koleji King’s College v Cambridgi, kam v roce 1931 nastoupil na matematiku. Za získané peníze si koupil tři knihy, mezi nimi i Matematické základy kvantové mechaniky od Johna von Neumanna, fascinujícího, původem uherského matematika a průkopníka prvních počítačů, jenž pak měl vliv na celý zbytek Turingova života. Turing se zajímal především o matematické základy kvantové fyziky, která popisuje, jak se věci na subatomární úrovni řídí statistickou pravděpodobností, místo aby podléhaly zákonům určujícím vše s naprostou jistotou. Věřil (přinejmenším zamlada), že právě tato nejistota a neurčitost na subatomární úrovni umožňují lidem vykonávat svobodnou vůli – a že tato vlastnost, pokud se ukáže být pravdivá, pak zřejmě odlišuje lidi od strojů. Jinými slovy lze říct, že jelikož věci na subatomární úrovni nejsou určené předem, otevírá se tím prostor k tomu, aby ani naše myšlenky a činy nebyly předem dané. Jak vysvětlil v dopise Morcomově matce:

Ve vědě se dosud předpokládalo, že budeme-li v kterémkoli daném okamžiku vědět o vesmíru vše, dokážeme předpovědět, jak bude vypadat kdykoli v budoucnu. Tato myšlenka vlastně vyvstala z ohromného úspěchu astronomických předpovědí. Modernější věda však dospěla k závěru, že pracujeme-li s atomy a elektrony, nedokážeme jejich stav poznat s naprostou určitostí, jelikož i naše nástroje sestávají z atomů a elektronů. Domněnka, že přesný stav vesmíru lze poznat, se pak v malých měřítkách nevyhnutelně rozpadá. Spolu s ní se rozpadá i teorie, jež měla za to, že všechny naše činy jsou stejně predestinované jako například zatmění Slunce. Člověk má vůli, jež dokáže určovat chování atomů patrně v malé části mozku, anebo možná i v mozku celém.7

S neodbytnou otázkou, zda se lidská mysl v základu liší od deterministických strojů, se Turing potýkal po zbytek života a postupně docházel k závěru, že tato hranice není zdaleka tak jasná, jak se zpočátku domníval.

Navíc mu instinkt napovídal, že podobně jako vládne nejistota na subatomární úrovni, i v matematice existují problémy, které nelze vyřešit mechanicky a které budou vždy opředeny neurčitostí. V té době se matematici intenzivně zabývali otázkami úplnosti a konzistentnosti logických systémů – zčásti za to mohl vliv Davida Hilberta, génia z německého Göttingenu, mezi jehož zásluhy patřilo mimo jiné to, že souběžně s Einsteinem přišel s matematickou formulací obecné teorie relativity.

Na konferenci v roce 1928 předestřel Hilbert tři základní otázky týkající se každého formálního systému v matematice: (1) Je jeho sada pravidel úplná, tak aby každé tvrzení bylo možné potvrdit (respektive vyvrátit) výhradně pomocí pravidel z tohoto systému? (2) Je konzistentní, tak aby žádné tvrzení nebylo možné vyhodnotit jako pravdivé i nepravdivé zároveň? (3) Existuje nějaký postup, který by dokázal určit, zda je dané tvrzení vůbec potvrditelné, místo aby vznikala možnost, že určitá tvrzení (například dlouhověké matematické hlavolamy jako velká Fermatova větaV, Goldbachova hypotézaVI či Collatzova domněnkaVII) zůstanou navždy viset v mračnu neřešitelnosti? Hilbert měl za to, že odpověď na první dvě otázky zní ano, zatímco ta třetí je otevřená debatě. Jak lakonicky poznamenal: „Nic jako neřešitelný problém neexistuje.“

Neuplynuly ani tři roky a rakouský logik Kurt Gödel, jenž tehdy čerstvě oslavil pětadvacet let a stále žil u matky ve Vídni, uzavřel první dvě zmíněné otázky nečekanými odpověďmi: Ne a ne. Ve své „větě o neúplnosti“ dokázal, že existují tvrzení, která není možné potvrdit ani vyvrátit. Mezi ně patří, zjednodušeně řečeno, například autoreferenční tvrzení jako „Toto tvrzení je neprokazatelné“. Kdyby toto tvrzení bylo pravdivé, pak by stanovovalo, že jeho pravdivost nemůžeme dokázat; kdyby bylo nepravdivé, vedlo by k podobnému logickému paradoxu. V jistém ohledu tak připomíná starořecký „paradox lháře“, v němž nedokážeme rozhodnout o pravdivosti tvrzení „Toto tvrzení je nepravdivé“ (aby mohlo být pravdivé, muselo by být nepravdivé, a naopak).

Vymýšlením dalších tvrzení, která není možné potvrdit ani vyvrátit, Gödel dokázal, že každý formální systém schopný vyjádřit běžné matematické operace je neúplný. Navrch ještě přišel se související větou, která v konečném důsledku odpověděla ne i na druhou Hilbertovu otázku.

Zůstala už jen třetí Hilbertova otázka zkoumající potvrditelnost tvrzení, aneb, jak ji nazval sám Hilbert, Entscheidungsproblem neboli „rozhodovací problém“. Přestože Gödel vymyslel tvrzení, která nebylo možné dokázat ani vyvrátit, stále existovala možnost, že bychom tuto specifickou množinu tvrzení mohli rozeznat předem a potom ji vyloučit, čímž by zbytek systému zůstal i nadále úplný a konzistentní. To bychom ovšem museli nalézt nějakou metodu, jak rozhodnout, zda je dané tvrzení vůbec dokazatelné. Když slavný cambridgeský profesor matematiky Max Newman učil o Hilbertových otázkách Turinga, formuloval Entscheidungsproblem takto: Existuje nějaký „mechanický proces“, jímž bychom mohli určit, zda je dané logické tvrzení dokazatelné?

Turingovi se myšlenka „mechanického procesu“ zalíbila. Jednoho dne v létě roku 1935 si, jak už měl ve zvyku, vyrazil sám zaběhat podél řeky Ely a po několika kilometrech se zastavil a lehl si pod jabloně v lukách nedaleko Grantchesteru, aby mohl dumat nad jedním nápadem. Frázi „mechanický proces“ si vyložil doslovně a začal skutečně vymýšlet mechanický proces – imaginární stroj –, jímž by se onen problém dal vyřešit.8

Výsledkem byla představa „logického výpočetního stroje“ (jednalo se o myšlenkový experiment, nikoli o snahu postavit reálný stroj), na první pohled jednoduchého zařízení, které si však, alespoň teoreticky, dokázalo poradit s každým matematickým výpočtem. Stroj sestával z nekonečně dlouhé papírové pásky, na níž byly ve čtvercích vepsány symboly, přičemž mohlo jít vždy buď jen o jedničku, nebo o prázdné pole. Stroj by tyto symboly – nejjednodušší formu dvojkové soustavy – dokázal číst a poté s nimi provádět určité úkony podle toho, jaká by do něj byla vložena „instruktážní tabulka“.9

Instruktážní tabulka by v závislosti na momentální konfiguraci stroje a na symbolu uvedeném, respektive neuvedeném v příslušném poli určovala, co má stroj udělat. Tak například instruktážní tabulka pro nějaký úkol by mohla stroji přikázat, že pokud se nachází v konfiguraci 1 a spatří v políčku číslo 1, musí se posunout o jedno pole doprava a přepnout do konfigurace 2. Asi nás překvapí – a Turinga to možná překvapilo také –, že takovýto stroj s vhodnou instruktážní tabulkou by dokázal dokončit libovolnou, byť sebesložitější matematickou úlohu.

Jak ovšem tento imaginární stroj použít k zodpovězení Hilbertovy třetí otázky čili rozhodovacího problému? Turing se s ním popral tak, že rozpracoval myšlenku „vyčíslitelnosti čísel“. Logický výpočetní stroj by totiž uměl přesně vyčíslit jakékoli reálné číslo definované matematickým pravidlem. Dokonce i iracionální čísla jako π by bylo možné vypočítávat donekonečna pomocí konečné instruktážní tabulky. Totéž platí pro logaritmus sedmi, druhou odmocninu dvou, řadu Bernoulliových čísel, pro která Ada Lovelaceová pomáhala vymýšlet algoritmus, a vlastně jakoukoli jinou číselnou řadu, ať už sebevíc náročnou na vyčíslení – stačí, abychom mohli výpočet zadefinovat konečnou množinou pravidel. Všechny tyto příklady se v Turingově hantýrce řadí mezi „vyčíslitelná čísla“.

Posléze prokázal i existenci nevyčíslitelných čísel, která souvisí s jevem, jejž nazval „problémem zastavení“. Turing totiž ukázal, že neexistuje metoda, s jejíž pomocí by bylo možné předem určit, zda daná instruktážní tabulka v kombinaci s daným souborem vstupů nakonec přivede stroj k odpovědi, nebo zda ho zavede do smyčky, ve které se bude točit donekonečna a k ničemu nedospěje. Neřešitelnost problému zastavení, pokračoval Turing, znamená, že neřešitelný je i Hilbertův Entscheidungsproblem. Navzdory Hilbertovým nadějím zkrátka neexistuje mechanický postup, který by uměl vyhodnotit dokazatelnost libovolného matematického tvrzení. Gödelova teorie neúplnosti spolu s neurčitostí kvantové mechaniky a Turingovou odpovědí na Hilbertovu třetí otázku tak společně otřásly představou mechanického, deterministického, předvídatelného vesmíru.

Turingův článek vyšel v roce 1937 pod nepříliš chytlavým názvem O vyčíslitelnosti, s ohledem na Entscheidungsproblem. Jeho odpověď na Hilbertovu třetí otázku napomohla rozvoji matematické teorie, ovšem mnohem důležitější byl vedlejší produkt Turingova důkazu: jeho představa logického výpočetního stroje, který brzy vstoupil ve známost jako Turingův stroj. „Je možné vynalézt jediný stroj, jenž by šel použít k vypočítání libovolné vyčíslitelné řady,“ dušoval se Turing.10 Takový stroj by dokázal číst instrukce zamýšlené pro jakýkoli jiný stroj a vykonávat stejné úkoly jako on. Prakticky by se jednalo o ztělesnění snů Charlese Babbage a Ady Lovelaceové a jejich vize naprosto univerzálního stroje.

Jiné, méně elegantní řešení Entscheidungsproblemu publikoval dříve téhož roku pod krkolomným názvem Netypový lambda kalkul matematik Alonzo Church z Princetonské univerzity. Turingův profesor Max Newman pak shledal, že Turingovi by prospělo, kdyby se vypravil studovat pod Churchovým vedením. Ve svém doporučujícím dopise líčil Turingův ohromný potenciál. Neopomněl připsat ani osobnější prosbu týkající se Turingovy osobnosti. „Dosud pracoval, aniž by se mu od kohokoli dostávalo vedení či kritiky,“ napsal Newman. „O to důležitější je, aby se co nejdříve dostal do styku s předními pracovníky v tomto oboru, a nestal se tak z něj uzavřený samotář.“11

Turing skutečně tíhl k samotářství. Kvůli své homosexualitě míval často dojem, že mezi ostatní nepatří. Žil sám a vyhýbal se hlubším osobním vztahům. V jednu chvíli navrhl sňatek jedné své kolegyni, ale potom měl potřebu povědět jí o své homosexualitě – kolegyně se zprávou nedala zaskočit a stále byla ochotna ke sňatku přistoupit, jenomže Turing shledal, že by se jednalo o podvod, a akci odvolal. Přesto přese všechno se z něj „uzavřený samotář“ nestal. Naučil se fungovat jako člen týmu a spolupracovat s kolegy, bez čehož by se jeho abstraktní teorie nikdy nemohly odrazit ve skutečných a hmatatelných vynálezech.

V září roku 1936, zatímco čekal na otištění svého článku, si tehdy jako čtyřiadvacetiletý doktorand sbalil svůj drahocenný mosazný sextant a na nejspodnější palubě stárnoucího zaoceánského parníku RMS Berengaria odplul do Ameriky. V Princetonu dostal kancelář v budově katedry matematiky, kde v té době sídlil i Ústav pro vědecký výzkum (Institute for Advanced Study), v němž byli zaměstnáni Einstein, Gödel a von Neumann. Kultivovaný a vysoce společenský von Neumann se navzdory jejich protichůdným povahám brzy začal o Turingovu práci zajímat.

Vědecké otřesy a souběžné pokroky z roku 1937 nebyly přímo zapříčiněny vydáním Turingova článku. Naopak, článek zprvu nevzbudil větší pozornost. Turing požádal matku, aby zaslala výtisky matematickému filozofovi Bertrandu Russellovi a řadě dalších významných vědců, nicméně jedinou významnější recenzi napsal Alonzo Church, který si mohl dovolit chválit, protože měl v řešení Hilbertova rozhodovacího problému před Turingem náskok. Church byl nejenže velkorysý, ale rovnou i místo Turingova původního označení logický výpočetní stroj zavedl termín Turingův stroj. A tak se ve věku dvaceti čtyř let Turing nesmazatelně otiskl do jedné z nejdůležitějších myšlenek digitálního věku.12

CLAUDE SHANNON A GEORGE STIBITZ V BELLOVÝCH LABORATOŘÍCH

V roce 1937 došlo i k dalšímu průlomovému teoretickému objevu, který byl stejně jako ten Turingův pouhým myšlenkovým experimentem. Zrodil se v hlavě Clauda Shannona, studenta MIT, jenž toho roku odevzdal nejvlivnější magisterskou práci všech dob, kterou časopis Scientific American později nazval „Velkou listinou informačního věku“.13

Shannon vyrostl v menším městečku v Michiganu, kde stavěl modely letadélek a amatérská rádia, načež se vypravil studovat elektrotechniku a matematiku na Michiganskou univerzitu. V závěrečném ročníku narazil na nástěnce na náborový leták nabízející práci na MIT pod vedením Vannevara Bushe, který tehdy pracoval na diferenčním analyzátoru. Shannon odepsal, práci dostal a stroj mu okamžitě učaroval – ani ne tak svými hřídelemi a koly, které tvořily jeho analogové součásti, jako spíš elektromagnetickými relé použitými v řídicích obvodech. Jak se tak relé pod vlivem elektrických signálů s klapáním otevírala a zase zacvakávala, vznikala tím nová a nová uspořádání obvodů.

Na léto 1937 si Shannon vzal na MIT volno a odskočil si za prací do Bellových laboratoří, výzkumného ústavu provozovaného společností AT&T. Laboratoře, tehdy sídlící v manhattanské čtvrti Greenwich Village na břehu řeky Hudson, byly tvůrčím podhoubím, kde se z nápadů stávaly vynálezy. Abstraktní teorie se zde střetávaly s praktickými problémy, zatímco na chodbách a v kuchyňkách se výstřední teoretici mísili s šikovnými strojaři, zatvrzelými mechaniky a lidmi schopnými řešit praktické problémy. Díky tomuto prostředí, které povzbuzovalo výměnu myšlenek mezi teorií a strojařskou praxí, se Bellovy laboratoře staly ukázkovým příkladem jednoho z nejdůležitějších předpokladů pokroku v digitálním věku – Peter Galison, zabývající se na Harvardu dějinami vědy, jim říká „výměnné zóny“. Když se různorodí teoretici dají dohromady s praktiky, naučí se hledat společnou řeč a vzájemně si vyměňovat nápady a informace.14

V Bellových laboratořích Shannon na vlastní oči spatřil neuvěřitelné možnosti telefonických obvodů, které k přesměrovávání hovorů a vyvažování zátěže používaly elektrické spínače. V myšlenkách si pak začal fungování těchto obvodů propojovat s dalším tématem, které ho fascinovalo, a sice logickým systémem formulovaným před devadesáti lety britským matematikem Georgem Boolem. Boole způsobil revoluci v logice, když vymyslel způsob, jak logická tvrzení vyjádřit pomocí symbolů a rovnic. Pravdivým výrokům přisoudil hodnotu 1 a těm nepravdivým hodnotu 0. Na výrocích pak bylo možné provádět několik základních logických operací – jako jsou třeba konjunkce, disjunkce, negace či třeba exkluzivní disjunkce –, stejně jako kdyby se jednalo o matematické rovnice.

Shannona napadlo, že za pomoci systému spínačů by tyto logické operace mohl provádět na elektrických obvodech. Například k vykonání konjunkce („a“) by stačilo zamontovat dva spínače za sebe, tak aby proud procházel jen v případě, že budou oba sepnuté. K vykonání disjunkce („nebo“) by se spínače zapojily paralelně, tak aby k průchodu elektřiny stačilo, aby byl sepnutý alespoň jeden z nich. Celý proces šlo dále zefektivnit pomocí šikovnějších spínačů zvaných logická hradla. Jinými slovy, bylo možné sestavit obvod obsahující spoustu relé a hradel, který by dokázal krok po kroku provádět sérii logických úkonů.

(„Relé“ je jednoduše spínač, který lze otevírat a zavírat elektricky, například elektromagnetem. Relé, která se fyzicky otevírají a zavírají, se někdy označují jako elektromechanická, jelikož obsahují pohyblivé součástky. Jako spínače v elektrických obvodech se však používají i elektronky a tranzistory, jež nazýváme elektronickými, protože pracují s proudem elektronů a nevyžadují žádné pohyblivé dílky. „Logické hradlo“ nebo také „člen“ je spínač schopný vyhodnotit více vstupů najednou. Tak třeba vezmeme-li si příklad dvou vstupů, logické hradlo zvané konjunktor („a“) se zapne, budou-li zapnuté oba jeho vstupy, zatímco disjunktor („nebo“) se zapne, bude-li zapnutý alespoň jeden vstup. Shannonův objev spočíval v tom, že hradla je možné propojit obvody a vykonávat na nich operace Booleovy logické algebry.)

Když se Shannon na podzim vrátil na MIT, Bush byl jeho nápadem uchvácen a vybídl ho, aby se o něm rozepsal ve své magisterské práci. Práce nazvaná Symbolická analýza reléových a spínacích obvodů“ vysvětlovala, jak provést každou z mnoha funkcí Booleovy algebry. „Prostřednictvím reléových obvodů lze provádět komplexní matematické operace,“ shrnul Shannon v závěru.15 Jeho nápad se pak stal základním stavebním kamenem všech digitálních počítačů.

Shannonovy vize zaujaly i Turinga, protože elegantně zapadaly do jeho čerstvě publikované představy univerzálního stroje, který by na základě jednoduchých instrukcí vyjádřených v dvojkové soustavě řešil všemožné problémy nejen matematické, ale i logické. A jelikož logika úzce souvisí se způsobem, jakým uvažuje lidská mysl, teoreticky by takový stroj vykonávající logické úkoly mohl napodobit i lidské myšlení.

Ve stejnou dobu pracoval v Bellových laboratořích i matematik jménem George Stibitz, jehož úkolem bylo přicházet s vynálezy, které by telefonickým technikům usnadnily stále složitější a složitější výpočty. Za jedinou pomůcku mu dosud sloužily jen mechanické stolní počítací stroje, takže když se doslechl o Shannonově postřehu, že elektronické obvody lze použít k provádění matematických a logických úkonů, rozhodl se vymyslet něco lepšího. Jednoho pozdního listopadového večera zašel do skladu a nabral si několik starých elektromagnetických relé a žárovek. Doma na kuchyňském stole je pak zkombinoval s plechovkou od tabáku a pár spínači, čímž vytvořil jednoduchý logický obvod schopný sčítat čísla v dvojkové soustavě. Rozsvícená žárovka znamenala jedničku, nerozsvícená nulu. Jeho žena pak stroj nazvala „model K“, podle kuchyňského stolu. Stibitz ho nazítří zanesl do práce a pokusil se několik kolegů přesvědčit, že s dostatkem relé by dokázal sestavit počítací stroj.

Jedním z důležitých cílů Bellových laboratoří bylo vymyslet, jak by se dal při volání na dlouhé vzdálenosti zesílit telefonní signál a zároveň odfiltrovat šum. Technici používali vzorce, které pracovaly s amplitudou a fází signálu a jejichž řešení občas zahrnovalo komplexní čísla (čísla obsahující imaginární jednotku, která představuje druhou odmocninu záporného čísla). Stibitzovi nadřízení chtěli vědět, zda by navrhovaný stroj dokázal tato komplexní čísla řešit. Když jim bylo řečeno, že ano, přidělili mu tým spolupracovníků, kteří mu s konstrukcí měli pomoct. Výsledný „kalkulátor komplexních čísel“, jak byl stroj nazván, byl dokončen v roce 1939. Sestával z více než čtyř set relé, z nichž každé se dokázalo otevřít nebo zavřít až dvacetkrát za sekundu. Díky tomu byl na jednu stranu bleskurychlý (ve srovnání s mechanickými počítacími stroji), na druhou stranu bolestně neohrabaný (ve srovnání s právě vyvíjenými čistě elektronickými obvody založenými na elektronkách). Stibitzův počítač se sice nedal programovat, ukázal však, že obvody mají potenciál provádět binární výpočty, zpracovávat informace a řešit logické operace.16

HOWARD AIKEN

Rovněž v roce 1937 jistý doktorand na Harvardu, jakýsi Howard Aiken, bojoval s úmornými výpočty, které potřeboval pro svou diplomovou práci z fyziky. Zpracovával je na počítacím stroji, a když univerzitu začal urgovat, aby na tuto práci nechala postavit sofistikovanější kalkulačku, vedoucí katedry se mu zmínil, že na půdě harvardského vědeckého centra leží jakési mosazné disky ze sto let starého zařízení, které by mohlo být podobné tomu, co si přeje. Při průzkumu půdy nalezl Aiken jeden ze šesti ukázkových modelů Babbageova diferenčního stroje, jejž kdysi nechal vyrobit a rozeslat jeho syn Henry. Aiken začal být Babbagem fascinován a přestěhoval si mosazné disky do kanceláře. „A jak jinak, měli jsme dva Babbageovy disky,“ líčil později. „Právě tyto disky jsem posléze nechal upevnit a vložit do těla počítače.“17

Téhož podzimu, zatímco Stibitz právě na kuchyňském stole kuchtil svůj ukázkový exemplář, sepsal Aiken dvaadvacetistránkový dopis svým nadřízeným na Harvardu a vedení společnosti IBM, v němž je přemlouval, aby zafinancovali moderní verzi Babbageova digitálního stroje. „Touha po ušetření času a duševního úsilí potřebných pro aritmetické výpočty spolu se snahou zbavit se lidské omylnosti jsou patrně stejně staré jako aritmetika sama,“ psalo se v úvodu.18

Aiken pocházel z americké Indiany, kde vyrůstal v obtížných podmínkách. Když mu bylo dvanáct, s pohrabáčem v ruce musel bránit svou matku před opilým hrubiánským otcem, který rodinu následně opustil a zanechal ji bez peněz. Jelikož pak mladý Howard musel živit rodinu, nedokončil devátou třídu a začal pracovat jako instalátor telefonů. Později si sehnal noční práci u místních elektráren, aby přes den mohl chodit na technickou školu. Bičoval se k úspěchům, jenomže zároveň s tím se proměňoval v panovačného člověka s výbušnou povahou, jehož kdosi popsal slovy, že připomíná blížící se bouřku.19

Vedení Harvardu se k představě Aikenova počítacího stroje stavělo vlažně a stejně tak se mu nepozdával ani nápad zaměstnat Aikena nastálo kvůli projektu, jenž byl zjevně víc praktický než akademický. (Prohlásit o někom, že není ani tak akademik jako spíš praktik, se v určitých okruzích na Harvardu považovalo za urážku.) Aikena podporoval harvardský rektor James Bryant Conant, jemuž coby předsedovi amerického Národního výboru pro obranný výzkum (NDRC) zároveň nikterak nevadilo začlenit Harvard do trojúhelníku tvořeného akademickou sférou, průmyslem a vojenskými silami. Katedra fyziky však byla puritánštějšího ražení. Její vedoucí Conantovi v prosinci 1939 napsal, že onen stroj „je potřebný, najdou-li se peníze, byť ne nutně potřebnější než cokoli jiného“, a fakultní výbor o Aikenovi prohlásil: „Mělo by mu být jasně sděleno, že takováto aktivita nezvyšuje jeho šance na získání akademické pozice.“ Nakonec Conant prosadil své a výstavbu Aikenova stroje povolil.20

V dubnu roku 1941, zatímco IMB ve své laboratoři v Endicottu ve státě New York budovala počítač Mark I vycházející z jeho plánů, sám Aiken odešel z Harvardu a narukoval do amerického námořnictva. S hodností majora dva roky učil na Námořní škole minové války ve Virginii. Jistý kolega ho popsal jako člověka, který byl „po zuby ozbrojený sáhodlouhými vzorečky a akademickými teoriemi z Harvardu“ a najednou narazil „čelem na snůšku jižanských dutohlavů, kteří by nerozeznali kalkukus od kukuřice“.21 Velkou část času trávil uvažováním nad počítačem Mark I a příležitostně, oblečen do své formální uniformy, navštěvoval Endicott.22

Služba v ozbrojených silách se mu v jednom ohledu výrazně vyplatila: když se IBM na začátku roku 1944 chystala převézt dokončený Mark I na Harvard, Aikenovi se podařilo přesvědčit námořnictvo, aby stroj převzalo do vlastních rukou a přiřadilo právě jeho jako velícího důstojníka. Tím se elegantně vyhnul harvardské byrokracii, která se ho stále zdráhala zaměstnat jako akademického pracovníka. Z výpočetní laboratoře na Harvardu se prozatím stalo vojenské zařízení a Aikenovými podřízenými byli výhradně příslušníci námořnictva, kteří do práce chodili v uniformách. Nazýval je svou „posádkou“, oni mu říkali „kapitáne“ a o počítači Mark I se mluvilo v ženském rodě, jako kdyby se jednalo o loď.23

Harvardský Mark I (neboli „vzor I“) si v mnohém vypůjčoval z Babbageových představ. Byl digitální, nikoli však binární – jeho disky měly deset poloh. K hlavní, patnáctimetrové ose bylo připevněno sedmdesát dva počítadel schopných ukládat až třiadvaceticiferná čísla a výsledný čtyřiapůltunový stroj měřil dvacet pět metrů na délku a patnáct na šířku. Osa i ostatní pohyblivé součásti byly otáčeny elektricky. Počítač však byl pomalý. Místo elektromagnetických relé využíval relé mechanická, otevíraná a zavíraná pomocí elektromotorů. To znamenalo, že zatímco Stibitzův stroj dokázal operaci násobení vyřešit za jedinou vteřinu, tomu Aikenovu to trvalo vteřin šest. Mohl se ale chlubit jednou podstatnou vlastností, která se nakonec pro moderní počítače stala charakteristickou: byl plně automatický. Programy a data se do něj vkládaly na papírové pásce a počítač pak bez lidského zásadu dokázal běžet klidně i dlouhé dny. Díky tomu ho Aiken mohl nazvat „Babbageovým splněným snem“.24

KONRAD ZUSE

I když o tom sami nevěděli, všichni tito průkopníci byli v roce 1937 předehnáni německým technikem pracujícím v bytě svých rodičů. Konrad Zuse právě dokončoval prototyp počítacího stroje, který byl binární a dokázal číst instrukce z děrné pásky. Přinejmenším v první verzi zvané Z1 však šlo o mechanický, nikoli elektrický ani elektronický stroj.

Stejně jako mnoho dalších průkopníků digitálního věku i Zuse si vypěstoval fascinaci jak uměním, tak technikou. Po vystudování technické univerzity získal práci u jedné letecké společnosti v Berlíně, kde zpracovával zátěžové analýzy a řešil lineární rovnice operující se všemožnými zatíženími, pevnostmi či faktory pružnosti. I za pomoci mechanických počítacích strojů bylo pro jednoho člověka víceméně nemožné vyřešit za den více než jednu soustavu šesti lineárních rovnic o šesti neznámých. Bylo-li neznámých pětadvacet, mohlo to trvat třeba celý rok. A tak se v Zusem, stejně jako v mnoha dalších, rozhořela touha tento úmorný proces řešení matematických rovnic nějak mechanizovat. Obývák v bytě jeho rodičů, nedaleko berlínského letiště Tempelhof, se rázem proměnil v dílnu.25

První verze Zuseova počítače ukládala čísla ve dvojkovém formátu pomocí kovových desek se zdířkami a kolíky, které Zuse s pomocí přátel vyřezal přímočarou pilou. K zadávání dat a programů zpočátku používal děrnou papírovou pásku, ale brzy přešel na vyřazené 35mm filmové pásy, jež byly nejen pevnější, ale shodou okolností i levnější. Model Z1 byl dokončen v roce 1938 a dokázal se prokousat několika problémy, byť ne zrovna spolehlivě. Všechny součástky byly totiž vyrobeny ručně a s oblibou se zasekávaly. Zuseovi svazovalo ruce, že nepůsobil na místě podobném Bellovým laboratořím ani nebyl součástí žádné větší spolupráce, jako byla ta mezi Harvardem a IBM, což by mu umožnilo spřáhnout se s techniky, kteří by vhodně doplnili jeho jiné přednosti.