JO NESBØ

Macbeth

Přeložila Jana Jašová

First published as MACBETH by Hogarth

Copyright © Jo Nesbø 2018

English translation copyright © Don Bartlett 2018

Translation © Jana Jašová, 2018

ISBN 978-80-7252-736-6

Dějství první

1

Tmou se k mihotavým světlům přístavu z oblohy snášela třpytivá kapka deště. Poryvy chladného severozápadního větru ji nesly přes žíznivé říční koryto, které půlilo město podélně a křižovalo se s vysloužilou železniční tratí, jež ho přetínala našíř. Vzniklo tím kvarteto čtvrtí očíslovaných po směru hodinových ručiček. Žádné jiné názvy nedostaly, přinejmenším ne takové, jaké by si jejich obyvatelé pamatovali. A pokud by se zatoulali dál od domova a někdo se zajímal, odkud pocházejí, nejspíš by zjistil, že si nevybavují ani jméno svého rodiště.

Kapka se změnila z třpytivé v šedou, jak pronikala nánosem sazí a jedů ulpívajícím na onom velkém městě jako trvalá mlžná poklice navzdory tomu, že zdejší továrny v posledních letech jedna po druhé zkrachovaly. Navzdory tomu, že lidé bez práce už si ani nemohli dovolit dříví do kamen. A navzdory vrtošivému, zato prudkému větru a ustavičnému dešti, o němž jisté hlasy tvrdily, že se z nebe začal nepřetržitě valit poté, co před téměř třiceti lety skoncoval s druhou světovou válkou dvojí výbuch atomové bomby. Jinými slovy někdy tou dobou, kdy tu byl nejvyšším policejním komisařem jmenován Kenneth.

Vrchní komisař Kenneth vládl městu ze své kanceláře v nejvyšším patře policejního ředitelství železnou pěstí skoro tři desetiletí bez ohledu na to, kdo tu byl zrovna starostou a jakou politiku právě prosazoval či pošlapával, popřípadě co si přáli potentáti z hlavního města Kapitolu. Druhé nejlidnatější sídlo a dřívější nejvýznamnější průmyslové centrum země tím pádem zabředlo do močálu korupce, bankrotů, zločinnosti a zmatků. Před půl rokem se však vrchní komisař Kenneth na svém letním sídle zničehonic skácel ze židle a za tři neděle bylo po něm. Pohřeb uhradilo město na základě výnosu, který dávno předtím čistě náhodou inicioval sám mocný náčelník. Po smutečním obřadu hodném diktátora vybrali starosta a městští radní nového vrchního policejního komisaře Duncana – potomka vlivného církevního činitele, muže s přímým čelem, dosud velícího metropolitnímu Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Uplatnili tak překvapivé rozhodnutí, jelikož nepatřil ke staré škole pragmatických policajtů, nýbrž k nastupující generaci vzdělaných policistů podporujících reformy, transparentnost, modernizaci a nesmiřitelný boj s korupčníky, což se o většině zdejších komunálních politiků tvrdit nedalo – ti v prvé řadě prahli po rychlém obohacení.

Naděje obyvatel, že se konečně našel čestný, důstojný a prozřetelný vrchní komisař, jenž vytáhne jejich město z bahna, podpořilo rovněž Duncanovo rozhodnutí nahradit starou gardu ve vedení policie podřízenými, které osobně vybral. Mladými neposkvrněnými idealisty toužícími proměnit tuhle bídnou končinu v přijatelnější místo k životu.

Vítr hnal kapku přes Obvod 4 – Západ a nejvyšší bod města, vysílací věž na vrcholku budovy rozhlasu, odkud právě osamělý, morálně pobouřený hlas Walta Kita s dokonalou dikcí vyslovoval přesvědčení, že konečně přichází zdejší spasitel. Za života bývalého vrchního komisaře byl Kite jediným místním občanem, který v sobě našel odvahu Kennetha otevřeně kritizovat a obviňovat ho ze zločinů, jichž se policejní šéf opakovaně dopouštěl. Dnes večer promlouval reportér do éteru o tom, jak se městská rada pokouší dobýt zpět pravomoci, jež si předtím pod Kennethovou taktovkou přisvojily místní pořádkové síly. Paradoxně to znamenalo, že jeho nástupce, kovaný demokrat Duncan, bude muset překračovat klacky reforem, které mu pod nohy naházeli sami představitelé radnice. Kite jedním dechem dodal, že v nadcházejících městských volbách „se odehraje souboj Tourtell – stávající hlava města a zároveň nejvypasenější starosta ve státě – versus nikdo, protože kdo by se taky chtěl protivit chlápkovi s hroší kůží vypolstrovanou žoviálností a údajně bezúhonnou morálkou, od které se s přehledem odrazí sebemenší kritická připomínka, nemám pravdu, vážení posluchači?“.

V Obvodě 4 – Východ minula kapka Obelisk, dvacetipatrový prosklený hotel s obrovskou hernou, jenž se jako vytrčený světelný ukazovák zvedal nad usmolenými čtyřpodlažními činžáky modelujícími zbytek tváře města. Mnohým jeho obyvatelům připadalo jako výsměch osudu, že čím horší tu vládne nezaměstnanost a čím viditelněji upadá průmyslová výroba, tím horlivěji prohrávají místní ve dvou zdejších kasinech peníze, které vlastně ani neměli mít.

„Tohle město přestalo dávat a začalo brát,“ rozčiloval se právě reportér ve studiu. „Nejprve jsme se vzdali průmyslu a pak i železnice, aby se odtud už nikdo nedostal. Začali jsme prodávat občanům drogy za přepážkami, kde si svého času kupovali jízdenky na vlak, abychom je mohli okrádat pohodlněji. Nikdy bych nevěřil, že mi budou tolik scházet nabubřelí průmyslníci ždímající dělníky hlava nehlava, jenže ti aspoň působili v počestných oborech. Nikoli v té v nesvaté trojici výhradních branží, v nichž se tu dá ještě dneska zbohatnout, tedy v hernách, drogách a politikaření.“

V Obvodě 3 hnal vítr kapku nad budovou policejního ředitelství, kasinem Inverness a ulicemi, z nichž svými poryvy vyštval většinu obyvatel mezi čtyři aspoň trochu teplé stěny, ačkoli i teď jich pár spěchalo tmou: po něčem pásli, před něčím unikali. Bičoval nádraží, kam už žádné vlaky nepřijížděly ani se z něj nevypravovaly – přebývali tu pouze dealeři a duchové. Duchové těch, kdo tohle město kdysi postavili s vírou v sebe sama, v pracovní kázeň, v Boha a všemocnou techniku. Dealeři, kteří dnem i nocí nabízeli fet – jízdenku do přestupní stanice Nebe s konečnou v Pekle. V Obvodě 2 kvílela meluzína v komínech dvou největších, nedávno opuštěných továren Graven a Estex. V obou se ještě před časem tavily kovové slitiny, jenže z čeho, to nedokázali s určitostí poznat ani zaměstnanci sléváren. Jisté bylo jedině to, že Korejci teď začali tutéž slitinu vyrábět a nabízet daleko laciněji. Snad všudypřítomnou atmosféru úpadku zapříčinilo zdejší klima, snad zdejší provozy dostaly na kolena megalomanské záměry, anebo za všechno mohla skálopevná jistota, že hutě tak jako tak postihne bankrot a zmar. Každopádně tady ty vylidněné továrny podle Kita stály „jako vydrancované katedrály kapitalismu ve městě odpadlíků a bezvěrců“.

Kapka mířila dál na jihovýchod: ulicemi s rozbitými kandelábry, kde se k oprýskaným zdem tiskli zlodějíčci v marné snaze schovat se před neutuchajícím deštěm, zatímco jejich kavky chvátaly za světlem a do bezpečí. Kite se nedávno v rozhovoru optal novopečeného vrchního policejního komisaře Duncana, proč je v jejich městě riziko okradení šestkrát vyšší než v Kapitolu. Policista kontroval, že konečně po čase dostal otázku, na kterou se mu lehce odpovídá: protože nezaměstnanost je tu šestkrát vyšší, počet narkomanů dokonce desetinásobný.

V přístavu se vršily posprejované kontejnery a na vodě se pohupovaly otřískané nákladní lodě, jejichž kapitáni zrovna v nenápadných koutech předávali úředníkům z doků hnědé obálky, aby si zajistili rychlejší odbavení i lepší místa k zakotvení. Rejdařské společnosti si ony sumy zanášely do daní jako „drobné výdaje“ a zapřísahaly se, že už jaktěživo nevezmou zakázku, která by je do tohohle přístavu znovu zavála.

Jedním takovým plavidlem byla i sovětská loď Leningrad, z jejíhož trupu déšť vymýval tolik rzi, až to budilo dojem, jako by kýl do vody krvácel.

Kapka mezitím pročísla kužel světla jedné z lamp na střeše připosražené dřevostavby, která tu sloužila jako skladiště s kancelářemi a donedávna taky jako boxerský klub. Minula její oprýskanou stěnu i kýl rezavějící socialistické kocábky, až přistála na kovovém býčím rohu, jakým se chlubívali vikingové. Po něm stekla na motorkářskou helmu, z níž ten roh trčel, a po její zadní části se svezla až na koženou bundu, která měla na lopatkách ražbu v rockerském švabachu: NORŠTÍ JEZDCI. Odtud protekla až k sedadlu červené motorky Indian Chief a nakonec do paprsků pomalu se otáčejícího zadního kola. Když se z nich při další otáčce uvolnila, přestala být dešťovou kapkou a stala se součástí vod města. Jeho špíny.

Za první motorkou si to hasilo ještě jedenáct dalších. Projeli pod lampou vedle neosvětleného skladiště.

Světlo lampy dopadalo přízemním oknem do přístavní kanceláře, na ruku opřenou o vylepený inzerát GLAMIS HLEDÁ POMOCNÍKA DO LODNÍ KUCHYNĚ. Prsty měla dlouhé a štíhlé, jako by patřila klavíristovi, a nehty pečlivě upravené. Tvář jejího majitele se však nadále halila do stínu, a tak nebyly vidět pronikavé modré oči, urputná brada, uzounké rty šetřílka ani průbojný nos o velikosti zobanu. Pouze jizva, táhnoucí se nakoso od brady k čelu, zářila v místnosti jako létavice.

„Jsou tady,“ ozval se inspektor Duff a zadoufal, že muži z protidrogového neuslyší bezděčné zachvění v jeho hlase. Předpokládal, že Norští jezdci pošlou pro ty drogy tři nebo čtyři chlapy. Nanejvýš pět. Jenže v procesí, které se zvolna nořilo z mlhy, napočítal hned dvanáct motorek. Na dvou posledních trůnili i spolujezdci. Celkem čtrnáct maníků proti jeho devíti. A navíc se dalo počítat s tím, že tlupa přijede ozbrojená. Po zuby ozbrojená. A přesto se mu hlas nezachvěl z prostého pohledu na přijíždějící přesilu. Detektivovi se totiž právě splnilo jeho nejvroucnější přání: konvoj motorkářů vedl on. Konečně ho má na dostřel.

Ten zmetek se sice už celé měsíce neukázal, ale jen on měl ve městě takovou helmu a pouze on se pyšnil červenou motorkou Indian Chief. Šuškalo se, že je to jeden z těch padesáti motocyklů, které nechala v roce 1955 v naprostém utajení vyrobit newyorská policie. Zahnuté ocelové pouzdro přivařené k jejímu boku zářilo jako plát brnění.

Sweno.

Tvrdilo se o něm, že je po smrti nebo že pláchl ze země, že si změnil totožnost, ostříhal si plavé copy seveřana a teď si medí kdesi na argentinské terase, kde celý vysmátý přichází do let a pokuřuje k tomu cigárka tenká jako tužtičky.

Jenže najednou stál před ním. Vůdce gangu a vrah nejednoho muže v uniformě, grázl, který se svým pobočníkem Norské jezdce na sklonku druhé světové války založil. Vybírali si k sobě vykořeněné mladíky, většinou z polorozpadlých dělnických barabizen namačkaných u zaneřáděné řeky, cvičili je, vtloukali jim do hlavy disciplínu a vymývali jim mozky, až vychovali hordu neohrožených rváčů, která se dala využít pro Swenovy záměry. Ovládnout tohle město a získat na slibně se rozvíjejícím drogovém trhu monopol. Dlouho se zdálo, že se mu ty sny plní – a rozhodně mu je nenarušoval tehdejší vrchní komisař Kenneth ani jeho poskoci z policejního velitelství. Spíš naopak: Sweno si u nich kupoval veškerou pomoc i potřebné pochopení. Šlo jen o to, aby vyšachoval konkurenci. Na drogovém trhu už ostatně čile operoval Hekate, jehož podomácku vyrobený fet byl mnohem kvalitnější, levnější a k mání div ne na každém rohu. Pokud ale ten anonymní tip jen sprostě nebájil, měla by dnešní zásilka na delší dobu zásobovací potíže Norských jezdců vyřešit. Když Duff pročítal těch pár udavačských řádků naklepaných na stroji, které přišly na jeho služební adresu, rád by té představě věřil, ale pro jistotu se k ní příliš neupínal. Na darovaného koně bylo toho štěstí nějak moc. Nicméně tenhle ošidný koník – za předpokladu, že se o něj náležitě postará – by mohl velitele protidrogového oddělení posunout výš na kariérním žebříku, poněvadž vrchní komisař Duncan dosud neobsadil všechny důležité posty na policejním ředitelství svými oblíbenci. Tak například se ještě nabízí Útvar pro odhalování organizovaného zločinu, kde zatím čistku ustál Kennethův letitý kumpán inspektor Cawdor. Důkazy o jeho zkorumpovanosti dosud nevyšly na světlo, jenže to je jen otázka času. Duff koneckonců patří ke slibným kádrům nového šéfa. Když se začaly šířit zvěsti o Duncanově možném jmenování vrchním komisařem, zavolal mu Duff do Kapitolu a nepokrytě – snad až trochu pompézně – mu oznámil, že pokud namísto Duncana jmenují do velení zdejšího policie dalšího Kennethova přisluhovače, hodlá rezignovat. Možná Duncan za tím aktem loajality vytušil osobní pohnutky, ale co na tom? Duff upřímně toužil podporovat jeho úsilí o vytvoření počestného policejního sboru, jenž bude v první řadě pomáhat a chránit. S nejvyšší vážností. A zároveň toužil na policejním velitelství vystoupat co nejvýš k bráně nebeské. Kdo by o to nestál? A taky toužil vidět, jak ten lump na červeném indiánovi leží bradou vzhůru.

Sweno.

Stal se jeho prostředkem i cílem.

Detektiv mrkl na hodinky. Čas se s údajem uvedeným v anonymním udání shodoval do puntíku. Bříšky prstů si na zápěstí nahmatal tep a zjistil, že jeho naděje málem přerostla ve víru.

„Není jich nějak moc?“ zašeptal hlas ze tmy.

„Víc než dost, aby nám to dělalo čest, Seytone. A jeden z nich je obr – když padne, země se zachvěje.“

Velitel akce otřel zamlžené okénko kanceláře. Deset nervózních zpocených policajtů se tísní v jediné místnůstce. Tihle řadoví chlapi přepadovky běžně neprovádějí. Sám se jako šéf protidrogového rozhodl, že nadřízeným to udání neukáže, a k zátahu proto povolal výlučně muže ze svého útvaru. Tradice všeobecné zkorumpovanosti a prosakování informací byla v místním sboru ještě příliš živá, než aby riskoval takovou nepředloženost. A tohle by aspoň odpověděl Duncanovi, kdyby se ho začal nadřízený vyptávat, proč ksakru uplatnil zrovna takový postup. Jenže v jeho zásahu se asi nikdo vrtat nebude. Ne, pokud se jim povede zajistit zboží a dopadnout třináct Norských jezdců při činu.

Třináct, ne čtrnáct. Jeden zůstane ležet na bitevním poli. Pokud to klapne.

Duff zaskřípěl zuby.

„Říkals, že budou tak čtyři, přinejhorším pět,“ zareptal Seyton a popošel k oknu.

„Dělá ti to vrásky?“

„Ne, ale tobě by mělo. Máš po ruce akorát devět chlapů – a celkem vzato jenom já mám s podobným zásahem zkušenosti.“ Pronesl to nevzrušeně. Duff si marně namáhal paměť, jak dlouho je ten štíhlý a šlachovitý muž s vyholenou lebkou u policie – věděl jen, že sloužil už za Kennetha. Coby šéf protidrogového se ho vroucně toužil zbavit. Ne že by proti němu měl něco konkrétního, ale ten chlap v něm něčím – a nedovedl to pojmenovat – budil silnou averzi.

„Proč tady není SWAT, Duffe?“

„Čím míň lidí do toho zatáhneme, tím líp.“

„Chceš říct, že čím míň lidí, tím víc smetany potom slízneš. Protože jestli se nepletu, je támhleto buď Swenův duch, nebo se Sweno dostavil osobně.“ Seyton pokývl k muži na červené motorce, který právě zastavil u lodního můstku k Leningradu.

„Cože, Sweno?“ ozvalo se nervózně ze tmy za nimi.

„Jo, a s ním nejmíň dvanáct rohatejch,“ odpověděl nahlas Seyton, aniž odtrhl pohled z Duffa. „Nejmíň.“

„A kurva.“ Další nespokojenec.

„Nezavoláme na to radši Macbetha?“ navrhl třetí.

„Slyšíš?“ houkl na šéfa Seyton. „I tví chlapi tady chtějí SWAT.“

„Držte huby!“ vyštěkl přidušeně velitel. Otočil se a ukázal na inzerát na zdi. „Tak heleďte – tady se píše, že v pátek v 6.00 odplouvá Glamis do Kapitolu a hledá někoho do kuchyně. Chtěli jste na tuhle akci se mnou, ale jestli radši hodíte zpátečku, bránit vám nebudu. Klidně si běžte makat do podpalubí. Nejspíš dostanete vyšší plat a taky jídlo bude lepší. Takže kdo jde škrábat brambory?“

Zamžoural do tmy, na chumel nehybných postav bez tváří. Snažil se důvod jejich mlčení rozluštit a vzápětí zalitoval, že jim dal na vybranou. Co když se někdo doopravdy přihlásí? Většinou se v životě vyhýbal situacím, v nichž závisel na někom jiném, ale zrovna teď potřebuje podporu každého z přítomných. Jeho žena tvrdila, že rád pracuje na vlastní pěst, protože druhé nesnáší. Možná na tom něco je, ale řekl by, že to spíš platí obráceně. Lidi nesnášejí jeho. Tedy možná ne přímo nesnášejí – byť i takoví by se našli –, ale něco v jeho povaze je odrazuje. Těžko říct, v čem je ten zádrhel. Mohl se utěšovat tím, že jeho vzhled i sebevědomí přitahuje určité typy žen a taky že je zdvořilejší, vzdělanější a inteligentnější než většina těch, které znal.

„Nikdo? Vážně žádný odpadlík? Fajn, takže to provedeme podle plánu, jenom s maličkými úpravami. Až vyběhneme ven, střihne to Seyton se třemi muži zprava a vezmou si na starost chvost jejich konvoje. Já se svými třemi vyrazím zleva. Ty, Sivarte, se dáš vlevo a pomažeš ve tmě pěkně obloukem, až se dostaneš kolem těch Norů k lodní lávce. Postavíš se na ni a postaráš se, aby se nikdo nepokusil vzít roha k těm Rusákům. Je všechno jasný?“

Seyton si odkašlal. „Sivart je nejmladší a –“

„– nejrychlejší,“ upřesnil Duff. „Neptal jsem se, jestli má někdo námitky. Ptal jsem se, jestli mi všichni rozuměli.“ Přejel pohledem po nehybných tvářích. „Beru to jako souhlas,“ zabručel a zase se otočil k oknu.

Po lodním můstku se na břeh v hustém dešti kolébal křivonohý muž v bílé kapitánské čepici. Zastavil se u řidiče červené motorky. Ten si nechal helmu na hlavě, jen nadzdvihl hledí, ani se nenamáhal vypnout zapalování. Seděl s obscénně roztaženýma nohama a poslouchal, co mu kapitán vykládá. Z helmy mu visely dva pletené plavé copy až ke klanovému nápisu na zádech bundy.

Duff se zhluboka nadechl. Ověřil si, že odjistil zbraň.

Nejhorší na té věci bylo, že Macbeth volal jemu. Další anonymní práskač mu zatelefonoval stejný tip a Macbeth nabídl Duffovi svou zásahovku. Jenže šéf protidrogového nabídku odmítl se slovy, že na zabavení jednoho náklaďáku snad stačí sami, a požádal kolegu, aby se o tom tipu nešířil.

Další muž v helmě s vikinskými rohy pokynul ostatním jezdcům, aby popojeli vpřed, a když před kapitánem otevřel kufřík, zahlédl Duff prýmky pobočníka na vrchní části rukávu koženého křiváku. Kapitán přikývl, zvedl paži a v příští chvíli zaskřípělo železo o železo. V kabině jeřábu, jehož rameno se k nim natahovalo z nábřeží, se rozsvítilo.

„Už je skoro máme.“ Duffův hlas teď působil rozhodněji. „Počkáme, až si předají drogy a prachy, a sebereme je.“

Z přítmí mu odpovědělo několikeré přikývnutí. Ten plán spolu probírali do nejmenších podrobností už mockrát, přestože počítali s maximálně pěti kurýry. Že by nějaký dobroděj Swena upozornil na připravovaný zátah? Proto se v přístavu objevil s tak početným doprovodem? Ne. Kdyby dostal echo, akci by odvolal.

„Cítíš to?“ zašeptal Seyton vedle něj.

„Co jako?“

„Ten strach, co z nich sálá.“ Holohlavý policista zavřel oči a nosní dírky se mu zachvěly, zatímco Duff zíral do deštivé noci. Neměl by přece jen přijmout Macbethovu nabídku, zavolat mu a počkat na zásahovku? Pohladil si jizvu na tváři a dospěl k názoru, že už není nad čím váhat. Musí jednat. Vždycky to bylo na něm. Sweno zase řádí ve městě, zatímco Macbethova jednotka rychlého nasazení chrní doma.

Macbeth vleže na zádech zívl. Zaposlouchal se do bubnování deště. V té poloze ucítil, jak tuhne, takže se pro jistotu překulil na bok.

Vtom se plachta nadzdvihla a dovnitř se vplížil bělovlasý muž. Posadil se do tmy, třásl se a tiše nadával.

„Promokls, Banquo?“ zeptal se Macbeth a položil dlaně na drsnou střešní krytinu pod sebou.

„Od starýho chlapa prolezlýho dnou jako já je teda pěkná pitomost, když se rozhodne trčet v týhle podělaný díře. Měl bych jít do penze a vodstěhovat se na venkov. Koupit si baráček někde ve Fifu nebo tak, sedět na verandě na sluníčku a užívat si, jak bzučej včely a prozpěvujou ptáčci.“

„Místo abys před půlnocí seděl na střeše přístavního kontejneru? To si snad děláš srandu.“

Zasmáli se.

Banquo rozsvítil baterku. „Chtěl jsem ti ukázat tohle.“

Macbeth se tubusu chopil a namířil světlo na nákres, který mu stařík přistrčil.

„To je rotační kulomet Gatling. Roztomilá věcička, no ne?“

„Vzhled u toho nehraje moc roli, Banquo.“

„Tak ho předveď Duncanovi. Vysvětli mu, že SWAT tuhle vejbavičku potřebuje. Co nevidět.“

Inspektor si povzdechl. „Když on je nechce.“

„Prostě mu to podej tak, že jestli Hekate a Norští jezdci budou mít silnější bouchačky než my, projedeme to. Vysvětli mu, jakou paseku takovej nóbl kulomet nadělá. A vysvětli mu, co nadělají dva!“

„Duncan je proti dalšímu vyzbrojování policie, Banquo. A něco na tom je. Co se stal komisařem, přestřelek vážně ubylo.“

„Tohle město je stejně pořád prolezlý zločinem.“

„Jsme teprve na začátku. Duncan má plán, co s tím. A chce postupovat podle předpisů.“

„Jo, jasně, to beru. Je to dobrej chlap.“ Starý harcovník si hlasitě povzdechl. „Jenže naivní. S touhle ráží by se dal vyčistit třeba i –“

Jejich debatu přerušilo zaťukání na celtu. „Asi začali vykládat, pane.“ Nový odstřelovač SWAT Olafson měl značné komplexy z toho, že má předkus. Kromě dalšího mladíka Anguse už tu nikdo ze zásahovky nebyl, a přesto Macbeth věděl, že každý z pětadvaceti členů jeho oddílu by bez váhání souhlasil, kdyby jim zavelel, ať tu sedí a moknou s ním.

Zhasl baterku, podal ji Banquovi a zastrčil nákres pod černou koženou bundu, která tvořila součást jejich uniformy. Pak odtáhl celtu a posunul se po břiše k hraně kontejneru.

Starší muž popolezl za ním.

Zadívali se pod sebe na palubu Leningradu, po níž popojížděl starodávně vyhlížející vojenský náklaďák.

„ZIS pětka,“ zašeptal Banquo.

„Z války?“

„Jo. S jako Stalin. Co ty na to?“

„Že Norové dali dohromady mnohem víc chlapů, než Duff počítal. Swenovi nejspíš něco dělá starosti.“

„Myslíš, že něco tuší? Že policie dostala hlášku?“

„To by se sem vůbec neobtěžoval. Ne, ten se bojí Hekata. Ví, že ten má spolehlivější oči a uši než my.“

„Tak co teď?“

„Počkáme a uvidíme. Třeba to Duff zvládne sám. V tom případě se jim do toho nebudeme míchat.“

„Chceš mi říct, že jsme tyhle dva zobáky vytáhli z postele, jenom aby tady seděli a koukali se?“

„Bylo to dobrovolný,“ uchechtl se Macbeth. „A varoval jsem je, že to možná tentokrát bude nuda.“

Banquo zavrtěl hlavou. „Ty holt nevíš, jak marnit čas. Měl by sis pořídit sviště.“

Velitel naznačil, že se pod tíhou argumentů vzdává. Vousy na jeho širokém snědém obličeji ozářil úsměv. „Moje rodina jste ty a kluci, Banquo. Copak potřebuju někoho dalšího?“

Olafson s Angusem se za nimi pobaveně zasmáli.

„Kdypak nám mlaďoch konečně vyroste?“ zamumlal nešťastně Banquo a otřel kapky deště z hledí remingtonky.

Bonus měl město u nohou. Skleněný panel ve stěně před ním sahal od podlahy až ke stropu. Nebýt dnešní nízké oblačnosti, naskytl by se mu pohled na všechny zdejší čtvrti. Pozvedl sklenku šampaňského. Jeden z dvojice hochů v jezdeckých rajtkách a bílých rukavičkách úslužně přispěchal a dolil mu. Bonus si připomněl, že by to neměl s pitím přehánět. Šampaňské je drahá zábava, jenže on tuhle vymoženost neplatí. Doktor se mu sice pokoušel namluvit, že muž v jeho letech by už měl o životosprávě trochu víc přemýšlet, ale když to víno je tak dobré. Ano, takhle to na světě chodí. To víno je tak dobré, stejně jako ústřice a humři, které mu předložili. Jako to hluboké vypolstrované křeslo. A jako ti dva hezounci. Ne že by mu byli plně k dispozici – ačkoli možná by stačilo jen požádat.

Vyzvedli ho na recepci Obelisku a doprovodili ho do střešního apartmá s výhledem na přístav na jedné straně a hlavní nádraží, Dělnické náměstí a kasino Inverness na straně druhé. Přijal ho mohutný muž s baculatými tvářemi, tmavými vlnitými vlasy a ledovým pohledem. Ten, kterému říkali Hekate. Anebo Neviditelná ruka. „Neviditelná“ proto, že výsadou spatřit ho osobně se pyšnili pouze vyvolení. A „ruka“ proto, že právě tou v posledních deseti letech ovlivňoval tak či onak životy většiny místních obyvatel. Nebo spíš oběh svého zboží. Syntetické drogy, kterou osobně vymyslel a nazval směska – a která podle Bonusova hrubého odhadu udělala z tohohle velkovýrobce jednoho ze čtyř nejbohatších mužů ve městě.

Hekate odvrátil zrak od dalekohledu na stojanu u okna. „V tom dešti se stěží něco rozezná,“ prohlásil, narovnal si šle rajtek a z tvídového saka pověšeného na opěradle křesla vytáhl dýmku. Kdybych býval věděl, že se dneska všichni nastrojí jako partička Anglánů před honem na lišku, prolétlo hlavou Bonusovi, vzal bych si něco příhodnějšího než obyčejný oblek.

„Ale jeřáb se hýbe, což znamená, že vykládají. Krmí tě pořádně, Bonusi?“

„Jídlo je jedna báseň,“ potvrdil host a dopřál si doušek šampaňského. „Jen musím přiznat, že tak docela nechápu, co oslavujeme. Čemu vděčím za potěšení, že jsem teď tady?“

Hekate se zachechtal a zvedl vycházkovou hůlku, kterou namířil do okna. „Oslavujeme vyhlídku, můj milý platýsku. A protože jsi ryba, co se zdržuje u dna, vidíš ze světa jenom břicho.“

Bonus se pousmál. Nikdy by ho nenapadlo vznést sebemenší námitku proti tomu, jak ho Hekate oslovuje. Tenhle velký muž byl mocný a mohl mu všelijak prospět. Nebo mu všelijak ublížit.

„Odsud je svět mnohem krásnější,“ pokračoval hostitel. „Ne skutečnější, ale krásnější. A dá rozum, že oslavujeme tohle.“ Ukázal špacírkou na přístav.

„A to je co?“

„Největší jednorázová zásilka sladkého snění, milý Bonusi. Čtyři a půl tuny čistého amfetaminu. Sweno do toho investoval všechno, co jeho banda sehnala, a ještě pěkných pár tisícovek navíc. Dole pod sebou sleduješ chlapíka, který vsadil všechno na jedinou kartu.“

„Proč by to dělal?“

„Pochopitelně proto, že se utápí v zoufalství. Jasně se přece ukázalo, že ty průměrné turecké drogy se mojí směsce nevyrovnají ani omylem. Když se sem teď dostává tolik solidního speedu od Rusů, jedině export ve velkém a množstevní sleva může udržet konkurenceschopnost při ceně za kilo a v dané kvalitě zboží.“ Hekate položil hůlku na koberec s vysokým vlasem, který tu pokrýval veškerou podlahu, a zálibně pohladil pozlacenou rukojeť. „Sweno si to moc dobře propočítal, a kdyby se mu to povedlo, mohl by ohrozit zdejší křehkou rovnováhu. Takže připijme na našeho veleváženého konkurenta.“

Zvedl sklenku a Bonus ho poslušně napodobil. Než ale drogový magnát přiložil flétnu ke rtům, zadíval se do skla a obočí mu povyjelo. Zamračeně na něco ukázal a podal sklenku jednomu z hochů, který ji bez meškání vyleštil rukavičkou.

„Naneštěstí pro Swena,“ navázal po odmlce Hekate, „není snadné získat tolik zboží z úplně nového zdroje, aniž ostatní podnikatelé z branže něco zavětří. A naneštěstí tenhle ‚někdo‘ možná informoval – samosebou anonymně – policii o tom, co, kde a kdy se chystá. Udání, leč pravdivé.“

„Někdo vašeho formátu?“

Boháč se ušklíbl. Chopil se sklenice, natočil se mocným pozadím k Bonusovi a opět se sklonil nad dalekohledem. „Teď vykládají auto.“

Host vstal a popošel k oknu. „Smím se zeptat, proč na Swena nezaútočíte, místo abyste ho zdálky pozoroval? Zbavil byste se tím svého jediného konkurenta, a navrch získal čtyři a půl tuny čistého amfetaminu. Za kolik milionů byste ho pak rozprodal?“

Hekate upil ze sklenky, aniž odtrhl oči od čočky. „Krug,“ pronesl suše. „Prý je to nejlepší šampaňské na světě. Takže jiné nepiju. Ale kdoví? Kdyby mi nabídli něco jiného, třeba by mi to zachutnalo a byl bych mu nevěrný s jinou značkou.“

„To nechcete, aby zákazníci zkusili i něco jiného než vaši směsku?“

„Mou vírou je kapitalismus, mým vyznáním volný trh. Každý má právo jednat, jak mu velí přirozenost, má právo usilovat o monopol a světovou nadvládu. A společnost má zase povinnost nám v tom bránit. Všichni jsme jen herci, Bonusi.“

„Amen.“

„Pšššt! Brzy dojde na placení.“ Magnát si zamnul ruce. „Představení začíná…“

Duff stál s rukou na dveřích a naslouchal zjitřeným smyslům. Kolegům se do očí nekoukal. Shromáždili se v zástupu za ním na úzkém schodišti s hlavami plnými vlastních rozpaků, s palci na pojistkách zbraní. Poslední zašeptaná rada sousedovi. Poslední modlitbička.

„Předávají si kufřík!“ zavolal z patra Seyton.

„Teď!“ vykřikl Duff, rozrazil dveře a přitiskl se ke zdi.

Muži se kolem něj vyhrnuli do tmy, on je následoval. Cítil, jak mu hlavu skrápí vytrvalý déšť. Pozoroval, jak před skladištěm okamžitě zavládl rozruch. Dvě motorky osiřely. Zvedl k ústům megafon.

„Policie! Zůstaňte stát a zvedněte ruce! Opakuji, policie! Zůstaňte –“

První střela roztříštila okno za ním, druhá mu prolétla nohavicí a uvízla v látce. Hned nato se ozval zvuk připomínající sobotní večerní chvíle, kdy si jeho děti pečou popcorn. Automaty. Do hajzlu.

„Palte!“ zařval a odhodil megafon. Vrhl se k zemi, pokusil se namířit před sebe a zjistil, že sebou plácl do louže.

„Ne,“ zašeptal hlas poblíž. Vzhlédl. Seyton. Stál vedle něj s puškou svěšenou u boku. Sabotuje akci? Je to zr–?

„Mají Sivarta,“ zašeptal holohlavec.

Duff si mrkáním vyhnal z očí blátivou vodu a zalícil na nejbližšího Norského jezdce. Ten seděl klidně na motorce, zbraň v pohotovosti, ale ke střelbě se neměl. Co se to tady sakra děje?

„Nikdo se ani nehne – a dobře to dopadne.“

Ten hluboký hlas zazněl odkudsi zpoza kruhu těch světel. Nepotřeboval žádný megafon. Duff nejdřív uviděl opuštěnou červenou motorku Indian Chief a pak spatřil, jak dvě postavy ve tmě splynuly v jedinou. Z helmy toho vyššího trčely k nebi rohy. Muž, kterého držel před sebou, byl o hlavu menší. A vzápětí se zaleskla ocel šavle, kterou Sweno mířil na hrdlo mladého Sivarta.

„My si teď vezmem náš náklad,“ ozýval se dunivý hlas vůdce tlupy dál zpod helmy, „a hezky odsud vypadnem. V klídku a tiše. Dva z mých chlapů tady zůstanou a budou dávat majzla, abyste nevyvedli nějakou pitomost. Jasný?“

Duff se chystal vstát.

„Na tvým místě bych zůstal v tý louži, Duffe,“ krotil ho šeptem Seyton. „Užs to podělal dost.“

Velitel se zhluboka nadechl. Vydechl. A pak znovu. Kurva, kurva, kurva.

„Tak jak se to vyvíjí?“ Banquo namířil dalekohled na postavičky u doků.

„Vypadá to, že se naši kluci přece jen kapánek proběhnou,“ odtušil Macbeth. „Ale nebudeme na ně moc hrr. Necháme nejdřív Swena a jeho bandu vypadnout.“

„Cože? Necháme je zmizet s náklaďákem a s tím matrošem?“

„Nic takovýho, starouši. Jenže když se do toho pustíme z fleku, budeme tady vyšetřovat slušný krveprolití. Angusi?“

„Pane?“ vyhrkl dychtivě mládenec s modrošedýma očima a dlouhými plavými vlasy, jaké by u žádného policejního nadřízeného vyjma Macbetha neprošly. Ve tváři se mu zračily pocity, jako by si tam přitloukl vývěsní štít. Angus s Olafsonem už prošli střeleckým výcvikem, nicméně zkušeností měli zatím poskrovnu. Zvlášť Angus musí ještě jaksepatří zdrsnět. Při přijímacím pohovoru vysvětloval, že opustil kněžský seminář, poněvadž zjistil, že Bůh není. Poznal, že člověk může spasit jen sám sebe a popřípadě své bližní, a tudíž se touží stát policistou. Odůvodnění Macbethovi stačilo. Měl rád odvážlivce a zamlouvalo se mu, jak se ten hoch postavil ke ztrátě víry čelem. Jenže tenhle dodatečný neznaboh se musí nejdřív naučit skrývat, co v srdci cítí. Musí mít na paměti, že SWAT z nich vychová pragmatiky, muže činu, prodlouženou nemilosrdnou ruku zákona. Rozjímání musí jít stranou.

„Upaluj dolů, nakopni auto a čekej s ním u dveří.“

„Provedu,“ přikývl mládenec, zvedl se a vylezl zpoza plachty.

„Olafsone?“

„Pane?“

Macbeth se na něj zadíval. Ten nápadný předkus i nevalné známky z policejní akademie způsobily, že když Olafson požádal, aby směl posílit řady SWAT, velitel váhal. Jenže kluk o to tolik stál a Macbeth se mu rozhodl dát šanci, tak jako dal kdysi někdo šanci jemu. Potřeboval elitního střelce. Olafson nevynikal v teoretických předmětech, zato flintu do ruky vzít uměl.

„Při posledních střelbách jsi překonal dvacet let starý rekord, co držel tenhle šampion,“ pronesl velitel a ukázal na Banqua. „Gratuluju. Zatraceně dobrý výsledek. Víš, co to znamená tady a teď?“

„Ehm… asi ne, pane.“

„Nevadí, protože to neznamená absolutně nic. Prostě se budeš dobře dívat, poslouchat tady inspektora Banqua a učit se. Dneska zkrátka nebudeš hvězda představení. To si necháme napříště. Rozumíš?“

Mladíkova povolená brada a spodní ret se zachvěly, ale očividně ze sebe nic nevymáčkl, a tak se zmohl na prosté přikývnutí.

Macbeth mu položil ruku na rameno. „Že bys byl nervózní?“

„Trochu jo, pane.“

„Normálka. Snaž se uvolnit. A ještě něco, Olafsone.“

„Ano, pane?“

„Neposer to.“

„Co se tam děje?“ zajímal se Bonus.

„Já spíš vím, co se dít bude,“ prohlásil zasvěceně Hekate, narovnal se a stočil dalekohled mimo oblast nábřeží. „Takže tenhle vynález už nepotřebuju.“ Posadil se vedle svého hosta. Bonus si všiml, že se k tomu jeho hostitel uchyluje často – pravidelně si sedá vedle někoho místo proti němu. Jako by nesnášel, když se na něj někdo dívá zpříma.

„Dostali Swena a amfetamin?“

„Naopak. Sweno dostal jednoho z Duffových chlapů.“

„A? Vám to nedělá starosti?“

„Nikdy nesázím na jednoho koně, Bonusi. Starosti mi dělá jedině kontext té záležitosti. Co si myslíš o vrchním komisaři Duncanovi?“

„Jako o tom jeho vyhrožování, že vás dostane za mříže?“

„Z toho strach nemám. Jenže vyhodil od policie hodně mých bývalých spolupracovníků – a už nám to dělá problémy na trhu. No tak, ty přece dokážeš druhé obstojně odhadnout. Viděl jsi ho, slyšel jsi ho. Pověz – je tak nepodplatitelný, jak se všude tvrdí?“

Patolízal pokrčil rameny. „Všichni se dají koupit.“

„V tom máš pravdu, ale peníze ti vždycky nepomůžou. Každého není jednoduché podmáznout tak jako tebe.“

Bonus urážku přešel tím, že ji za urážku vůbec nepovažoval. „Kdybyste chtěl vědět, čím Duncana podmáznout, musel byste vědět, po čem prahne.“

„Chce sloužit stádu,“ nadhodil Hekate. „Získat si lásku a důvěru svých oveček. Dočkat se sochy, kterou si nebude muset sám objednat.“

„Ošemetné přání. Je snazší uplatit lačnou havěť jako my než takovou oporu společnosti.“

„S uplácením máš pravdu,“ přikývl magnát, „ale s oporou společnosti a havětí se pleteš.“

„Pletu?“

„Pomysli na zásady kapitalismu, milý Bonusi. Osobní snaha obohatit se obohacuje i celou společnost. Je to čistý, přehledný mechanismus a přichází ke slovu, aniž ho vnímáme nebo o něm dalekosáhle hloubáme. Oporami společnosti jsme ty a já, ne pomýlení idealisti jako nějaký Duncan.“

„Myslíte?“

„Myslel si to jeden věhlasný etik a moralista.“

„Výroba a prodej drog že prospívají společnosti?“

„Každý, kdo pomáhá uspokojovat poptávku, buduje společnost. Lidi jako Duncan, kteří chtějí všechno pouze svazovat a omezovat, se chovají nepřirozeně a v dlouhodobém výhledu prospěchu celku škodí. Takže jak bychom mohli v zájmu tohoto města Duncana zneškodnit? Najde se nějaká jeho slabina? Co by se na něj dalo vytáhnout? Sex, drogy, kostlivec ve skříni?“

„Vaše důvěra mi lichotí, ale opravdu nemám tušení.“

„To je smůla,“ prohodil Hekate. Zlehka poklepal špičkou špacírky o koberec a současně pozoroval, jak jeden z číšníků uvolňuje drátek na zátce dalšího přepychového šampaňského. „Začínám mít pocit, že Duncan má jen jednu Achillovu patu.“

„A to?“

„Délku života.“

Bonus sebou v křesle trhl. „Chce se mi pevně věřit, že jste mě sem nepozval jen proto, abyste mě požádal o –“

„Ale vůbec ne, milý platýsku. Můžeš si dál hnít v bahně.“

Host si s ulehčením povzdechl a zadíval se, jak hezounek zápolí se zátkou.

„Jenže ty vynikáš nejedním nadáním,“ upozornil magnát. „Nesmiřitelností, obojetností a dobrými známostmi, což ti propůjčuje moc nad lidmi, nad nimiž potřebuju získat moc já. Doufám, že až budu potřebovat, můžu se na tebe spolehnout. Že se staneš mou neviditelnou rukou.“

Ozvalo se bouchnutí.

„A je to!“ zahlaholil Bonus a poplácal po zádech hocha, který se jim snažil nalít do sklínek co nejvíc perlivého nápoje.

Duff ležel dál v louži. Jeho muži se bezradně choulili za ním, neméně zamlklí, a sledovali Norské jezdce, kteří se sotva patnáct kroků od nich chystali k odjezdu. Sivart a Sweno stáli i nadále ve tmě mimo kužel světla, a přece veliteli neuniklo, jak se jeho mladý podřízený třese a jak se leskne šavle, kterou mu vůdce gangu tiskne ke krku. Bezesporu stačí nepatrný tlak a ostří projede kůží, přetne mu krkavici a policista v minutě vykrvácí. Duffovu paniku umocňovalo pomyšlení na to, jaké bude mít tahle blamáž následky. Nejen následky toho, kdyby měl na rukou (a v záznamech) krev jednoho ze svých mužů, ale i toho, že jeho soukromě zrežírované představení žalostně selhalo zrovna ve chvíli, kdy má vrchní komisař jmenovat šéfa Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Sweno pokývl na jednoho z členů bandy, který sesedl, postavil se za zajatce a přitiskl mu hlaveň k lebce. Vůdce si stáhl hledí helmy, vyšel do světla a promluvil s pobočníkem. Pak nasedl na jeho mašinu, přiložil dva prsty k helmě jako furiant a rozjel se po nábřeží. Duff se musel krotit, aby na něj nevystřelil. Poskok vydal bandě rozkazy a jejich motorky se po chvíli rozburácely do tmy. Na místě zůstaly jen dva opuštěné stroje.

Velitel zásahu se v duchu napomenul, aby nepanikařil. Aby přemýšlel. Je třeba se nadechnout. Jednat s rozmyslem. Na nábřeží zůstali čtyři chlapi s emblémy Norských jezdců na bundách. Jeden postával ve stínu za Sivartem, další v kuželu světla udržoval policisty v šachu kalašnikovem. Dva zbylí, kteří prve na místo předávky přijeli zřejmě jen jako spolujezdci, nastoupili do ruského vojenského náklaďáku. Duff uslyšel sípavé zarachtání, když kdosi otočil klíčkem v zapalování, a na zlomek vteřiny zadoufal, že ta stařičká herka nenaskočí. Když noc proťalo první hlasité zavrčení motoru, tiše zasténal. Náklaďák se přece jen rozjel.

„Dáme jim tak deset minut!“ houkl lump se samopalem. „Myslete zatím na něco příjemnýho, ha ha ha.“

Duff sledoval, jak se zadní světla náklaďáku rozplývají ve tmě. Na něco příjemného? Vždyť se mu z očí ztrácí čtyři a půl tuny fetu a vyhlídka na možná nejmasovější zatýkání od konce války. Jeho náladě nepomáhalo ani pomyšlení, že Sweno a jeho gang tu stáli přímo před nimi, nicméně oni těžko popíšou a ztotožní tváře těch lotrů, když z nich viděli akorát čtrnáct zatracených helem. Takže na něco příjemného? Radši zavřel oči.

Sweno.

Přitom ho měl nadosah. Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu!

Zaposlouchal se do nesmlouvavé temnoty. Napínal uši ve snaze cokoli zaslechnout, ale odpovídal mu jen bezvýznamný šepot deště.

„Banquo má na mušce toho chlapa, co drží rukojmí,“ ozval se Macbeth. „Zaměřils toho druhýho, Olafsone?“

„Ano, pane.“

„Vystřelíte oba najednou, jasný? Až vám to odpočítám. Banquo?“

„Potřebuju víc světla. Nebo mladší oči. Takhle bych moh trefit spíš toho našeho kluka.“

„Můj cíl je osvětlenej,“ zašeptal Olafson. „Můžem se vyměnit.“

„Jestli se netrefíme a ten kluk to schytá, ať je to radši starouš, kdo se netrefí. Banquo, jaká je maximální rychlost toho ruskýho náklaďáku s plným nákladem?“

„Hm… tak devadesát?“

„Fajn. Ale čas se nám krátí. Nejspíš nestihneme všechno, co bylo v plánu. Radši začneme trochu improvizovat.“

„Chceš zkusit dýky?“ zeptal se velitele Banquo.

„Na takovou dálku? Dík, že mi tak věříš, stará vojno, ale hned uvidíš. Což myslím doslova – hned uvidíš.“

Prošedivělý policista vzhlédl od zbraně a shledal, že se Macbeth postavil. Popadl stožár, s jehož pomocí na střechu kontejneru upevnili reflektor. Žíly na velitelově mohutném krku naběhly a chrup mu zasvítil námahou či snad úšklebkem – těžko v tu chvíli říct. Stožár byl sice k desce pevně přišroubovaný, aby odolal divokému vichru, který nad městem fičel osm měsíců v roce, ale Banquo byl u toho, když ramenatý parťák holýma rukama vyprošťoval auta ze závějí.

„Tři,“ zachroptěl.

První šrouby vylétly z otvorů.

„Dva.“

Tyč se uvolnila a po záškubu odskočil i kabel.

„Jedna.“

Šéf zásahovky namířil vyrvané světlo na lodní můstek a cvakl.

„Teď!“

Znělo to jako dvě křupnutí. Duff otevřel oči právě včas, aby zahlédl, jak se Norský jezdec i se samopalem kácí k zemi a dopadá na ni helmou napřed. V místech, kde až dosud stál vyděšený Sivart, teď vládl jas, takže náhle byl zřetelně vidět zajatec i jeho strážce. Ten už nedržel zbraň u mládencovy hlavy, ale opíral se mu bradou o rameno. Pak Duff v ostrém světle zaznamenal i díru v hledí jeho helmy – a v tu chvíli se člen gangu roztekl jako medúza po Sivartových zádech k zemi.

„Tady nahoře, Duffe!“

Detektiv se otočil a zastínil si oči. Zpoza oslepujícího světla se ozval bublavý smích. Na nábřeží dopadl stín mohutného muže.

A ten smích mluvil za všechno.

Macbeth. Jak jinak.

2

Nad Fifem v měsíční záři tiše přelétal racek. Za tak jasné noci se řeka pod ním třpytila jako tekuté stříbro. Na západě se coby obrovská hradba pevnosti zvedal strmý obrys hory. Těsně pod jejím vrcholem kdysi mnišský řád vztyčil obrovský kříž dobře viditelný od Fifu, avšak při pohledu od města ho zčásti zakrýval terén, až místním připadalo, jako by ten kříž trčel ze země obráceně. Z úbočí hory jako padací most přes hradní příkop vybíhala působivá kovová konstrukce. Tři sta šedesát metrů dlouhá, v nejvyšším bodě devadesát metrů vysoká. Kennethův most. Nebo prostě nový most, jak mu v duchu přezdívala většina obyvatel. Ten starý byl sice o poznání skromnější, ale zjevně vkusnější stavba nalézající se opodál po proudu, takže její využití znamenalo pro řidiče zajížďku. Uprostřed nového mostu čněl nehezký mramorový pomník ve tvaru lidské postavy, jenž měl zobrazovat vrchního policejního komisaře Kennetha a byl zde vztyčen na jeho příkaz. Socha se nacházela těsně za hranicemi města, jelikož žádný sousední okres by se v zájmu posmrtné slávy toho ničemy nevzdal ani ždibíčku půdy. Sochař se zřejmě podřídil pokynům, jež přikazovaly zdůraznit vizionářství zadavatele vytvořením žánrově typického „velikána hledícího k obzoru“, ale ani ten nejvelkorysejší umělec se nedokázal ovládnout a nezatajil divákům komisařovu býčí šíji a div ne koňskou bradu.

Racek zavířil křídly, aby nabral výšku – ve víře, že u pobřeží za horou najde moře bohatší na ryby, jakkoli to znamenalo překonat klimatický předěl a vyměnit vcelku ucházející počasí za slotu. Potřebám těch, kdo toužili podniknout obdobnou výpravu, sloužil hned za mostem dva kilometry dlouhý, úzký a temný tunel proražený do horniny. Mnozí horu i tunel oceňovali – obyvatelstvo okolních končin se o ní vyjadřovalo jako o řiti se dvěma otvory. A skutečně – když racek zdolal její vrcholek, pocítil přechod ze světa mlčenlivé harmonie do mrznoucího nahnědlého deště, dopadajícího na páchnoucí velkoměsto pod ním. Racek se na znamení hnusu vykálel a pokračoval v letu, zmítán ze strany na stranu poryvy větru.

Hovínko dopadlo na střechu přístřešku, pod nímž se na lavici třásl hubený chlapec. U krajnice sice stála cedule s označením autobusové zastávky, ale hoch si tím nebyl tak úplně jistý. V posledních dvou letech tu zrušili tolik spojů. Prý kvůli úbytku obyvatelstva, tvrdil starosta, ta prasečí kebule. Jenže hoch se potřeboval dostat na hlavní nádraží, aby si obstaral fet. Speed, co mu prodali nějací motorkáři, byla sračka, spíš jen nanicovatá cukrová hmota a bramborová moučka, která amfetamin neviděla ani z rychlíku.

V chabém příšeří pouličních lamp se třpytil umaštěný navlhlý asfalt. Ve výmolech výpadovky se třpytily kaluže. Bylo ticho, neozývaly se tu žádné motory aut, jen nezdolný hukot deště. Pak hoch uslyšel slabé vrčení.

Zvedl k tomu zvuku hlavu. Popotáhl si pásku, která mu sklouzla z vedlejšího očního důlku. Vida, tak že by si odvoz do města stopnul?

Ale kdepak. Něco se k němu blížilo v opačném směru.

Zase si zasmušile přitáhl kolena k bradě.

Vrčení mezitím přerostlo v ryk. Hoch se nedokázal pohnout, a navíc už byl stejně nažmach, tak co? Jen si pro jistotu zakryl hlavu. Vtom se kolem něj prohnalo vojenské nákladní auto a zalilo prostor zastávky nechutnou sprškou.

Hoch dál polehával na lavici a dumal o životě, než ho napadlo, že bude moudřejší zařídit se jinak.

Zvuk dalšího motoru. Že by přece jen?

Vysoukal se do sedu a vykoukl z boudy. Zase nic, tenhle vůz se taky blíží od města. A taky si to docela slušně sviští. Chlapec zíral do zvětšujících se reflektorů a hlavou mu prolétlo, že by stačil jediný krok do silnice, a všechny jeho problémy by se rázem vyřešily.

Dodávka se přehnala kolem, aniž vjela do jediného výmolu. Černý Ford Transit. A uvnitř tři policajti. Ještěže tak. S těmi by se člověk rozhodně svézt nechtěl.

„Už jsou před námi,“ hlásil Banquo. „Dupni na to, Angusi!“

„A jak víme, že jsou to voni?“ znejistěl Olafson, který se ze zadního sedadla zásahového vozidla nakláněl mezi ně.

„Dieselovej čoud,“ odpověděl stařík. „Proboha. Žádnej div, že i Ruskem cloumá ropná krize. Jeď rovnou za nima, aby nás zahlídli ve zpětným zrcátku, Angusi.“

Mladík svědomitě přidal, až se přiblížili k temným zplodinám výfuku nákladního auta. Banquo stáhl okýnko a zapřel si pušku o boční zrcátko. Zakašlal. „A teď se natlač vedle nich, Angusi!“

Řidič sešlápl pedál až na podlahu. Transit se dostal na úroveň chrčícího a supícího náklaďáku.

Vtom se z okénka ruské vykopávky vyvalil obláček kouře a zrcátko pod Banquovou puškou se ulomilo.

„Jo, už nás zmerčili,“ zabručel bělovlasý muž. „Zařaď se zas za ně.“

Déšť jako by konečně ustal a všechno kolem nich potemnělo ještě víc. Ale to jen vjeli do tunelu. Asfalt a černé stěny vytesané do skály hladově pohlcovaly i světlo stropních lamp. Trojice ve fordu viděla pouze rudá obrysová světla náklaďáku.

„Co teď?“ ozval se Angus. „Za tunelem je most, a jestli přejedou kolem tý sochy…“

„Nějak si poradím,“ houkl střelec a opět zvedl pušku. Hranice města končily právě u zvěčnělého náčelníka – a s nimi končil i jejich revír. Předpisy tu velely pronásledování podezřelých vzdát. Teoreticky samozřejmě mohli pokračovat, a došlo k tomu už víckrát – dychtiví policisté, byť jen zřídka z protidrogového, zatkli na špatné straně pár lumpů. Pokaždé z toho však bylo pořádně šťavnaté sousto pro soudní přelíčení, v němž policistům hrozil trest za přestoupení pravomocí při výkonu služby. Puška Remington 700 sebou škubla.

„Zásah,“ liboval si střelec.

Náklaďák dostal v tunelu smyk. Od zadního kola odletovaly trosky gumy.

„Teď si teprve vyzkoušíte, chlapečkové, co je to řízení ve ztíženejch podmínkách,“ prohodil stařík a zamířil na druhou zadní pneumatiku. „Drž se za nima s mírným vodstupem, Angusi. Pro případ, že by to napálili rovnou do stěny tunelu.“

„Banquo!“ Výkřik zezadu.

„Olafsone?“ Banquo pozvolna tiskl spoušť.

„Auto v protisměru.“

„A sakra.“

Střelec zvedl tvář z pažby, když Angus dupl na brzdu.

ZIS-5 před nimi šněroval ze strany na stranu, takže střídavě zakrýval a zase odhaloval reflektory protijedoucího vozu. Banquo slyšel zoufalé troubení limuzíny, jejíž osádka viděla, jak se na ni řítí náklaďák, ale už věděla, že je proti střetu bezmocná.

„Ježiš…“ zašeptal Olafson.

Zvuk klaksonu nabíral na síle i naléhavosti. Pak už jen záblesk světla.

Banquo se mimoděk stočil na stranu.

Koutkem oka zachytil zadní sedadlo limuzíny a tvář spícího dítěte přitisknutou k oknu.

Pak auto zmizelo ve tmě a jeho klakson dozníval jako zklamané bučení nespokojeného publika.

„Rychlejc,“ zavelel stařík. „Za chvíli jsme na mostě.“

Angus opět přidal. Zahalil je čoud z ruského výfuku.

„Klid,“ nabádal ho Banquo, který se snažil zamířit, „jenom zachovej klid.“

V tu chvíli se celta zakrývající korbu vojenského náklaďáku utrhla a ve světlech policejní dodávky se objevilo defilé igelitových pytlů s bílým práškem. Zadní okénko řidičovy kabiny bylo namaděru. A z ní, z mezery mezi kilovými pytli fetu, čouhala hlaveň.

„Angusi…“

Výstřel. Banquo ještě zahlédl, jak se u ústí pušky zablesklo. Pak čelní sklo jejich fordu zbělelo a vysypalo se na ně.

„Angusi!“

Šofér pochopil a škubl volantem prudce doprava. Pak doleva. Pneumatiky zavřeštěly a kulky hvízdaly kolem, jak se protivníkova hlaveň z kabiny snažila sledovat jejich manévrování.

„Kurva!“ Banquo vystřelil na druhou zadní pneumatiku, ale jen neškodně škrábl ráfek, až to zajiskřilo.

Najednou zase hustě lilo. Vyjeli z tunelu.

„Slož ho brokovnicí, Olafsone!“ vykřikl Banquo. „Teď!“

Otvorem po vysypaném čelním skle se dovnitř valil nový poryv deště. Stařec uhnul, aby střelec mohl o jeho sedadlo opřít dvouhlavňovku. Puška čouhala Banquovi nad ramenem, ale vtom se ozvala rána jako úder kladiva na kovadlinu a hlaveň zase zmizela. Bělovlasý muž se otočil a spatřil zhrouceného Olafsona s hlavou přepadlou dopředu a s dírou v hrudním dílu vesty. Šedivé polstrování vylétlo do vzduchu, když další střela prolétla těsně vpravo kolem Banquova sedadla a zaryla se do opěradla deset čísel vedle. Chlapíkovi v náklaďáku se už zřejmě povedlo pořádně zamířit. Banquo vytrhl z rukou postřeleného nováčka brokovnici, zkušeně s ní švihl vpřed a vypálil. Na korbě náklaďáku došlo k explozi. Stařík pustil brokovnici a popadl svou pušku. Chlápek z kabiny teď přes zvířený oblak bílého prachu nic neviděl, ale ze tmy před nimi se užuž zvedala mramorová socha vrchního komisaře Kennetha jako nevítaný duch. Banquo namířil na zadní kolo a stiskl spoušť. Zásah.

Náklaďák se nahnul ke straně, přední kolo najelo na obrubník, pak o něj zavadil i zadní ráfek a bok té rachotiny narazil na hrazení při okraji mostu. Skřípění kovu o kov přehlušilo i skřek motorů. Jenže řidiči vojenského náklaďáku se nějakým zázrakem podařilo vrátit těžký vůz zpátky na vozovku.

„Nesměj přejet tu zasranou hranici, do prdele!“ zaječel Banquo na Anguse.

Ze zadních ráfků náklaďáku odpadly zbytky gum a k noční obloze se vznesly spršky jisker. Ochromený ZIS-5 dostal další smyk, který se jeho řidič zoufale pokusil vyrovnat, ale tentokrát už neměl šanci. Náklaďák sklouzl napříč silnicí a byl už skoro na hranici okresů, když se jeho kola znovu stočila a strhla ho z vozovky. Dvanáctitunový kolos sovětské výroby narazil do sochy vrchního komisaře Kennetha pod jeho pasem, srazil ji z podstavce a tlačil opracovaný kámen před sebou ještě nejmíň deset metrů podél ocelových zábran, než ho konečně svrhl přes hrazení. Angusovi se podařilo policejní dodávku včas zastavit a Banquo v nastalém tichu sledoval, jak Kenneth v měsíčním světle padá a pomalu se otáčí kolem své mohutné brady. Hned za ním svištělo vzduchem ZIS-5, motorem napřed a vzadu s práškem, který se za ním táhl jako ohon prokleté amfetaminové komety.

„Panebože,“ zašeptal policista, který už viděl ledacos.

Jako by však trvalo celou věčnost, než celá ta nálož dopadla do vody a na okamžik ji zabílila. Ta rána dolehla k Banquovým uším s drobným zpožděním.

A pak se zase rozhostilo ticho.

Sean přešlápl před klubovnou z nohy na nohu. Poškrábal se na nápise NORSKÝM JEZDCEM NADOSMRTI, který si dal vytetovat na čelo. Takhle nervózní byl i před pár hodinami v pokoji porodnice. Prostě klasika: zrovna na něj a na Colina musela padnout tahle ujetá povinnost, aby tady u vjezdu hlídali, kdežto zbytek bandy si dává do sosáku! Nemohli jet v konvoji vyzvednout fet a nesměli ani na následnou oslavu.

„Stará chce dítě pomenovat po mně,“ zahuhlal spíš pro sebe.

„Gratuluju,“ pronesl nezaujatě Colin a popotáhl se za mroží kníry. Déšť mu stékal po lesklém temeni na lopatky.

„Díkes,“ zahučel Sean, i když vlastně o důvěrnosti nestál. Tetování, které vymezí jeho život, a dítě, které udělá úplně totéž. Svoboda. Není to snad základ, na kterém motorkářství stojí? Jenže právě klub a Betty jeho vztah ke svobodě zásadním způsobem změnily. Člověk může být doopravdy svobodný, jen když někam a k někomu patří. Když cítí nefalšovanou sounáležitost.

„Tak sou tady,“ prohodil. „Nejspíš všecko klaplo, co?“

„Dva kluci chyběj,“ zabručel Colin, vyplivl cigaretu a otevřel vysokou bránu jištěnou ostnatým drátem.

První motorka zastavila vedle nich. Zpod helmy s rohy zaduněl hluboký hlas. „Počíhali si na nás poldové. Dvojčata dorazej pozdějc.“

„Jasan, šéfe,“ prohodil Colin.

Motorky jedna po druhé projely a jeden z jezdců zvedl palec k nebi. Paráda – matroš je v suchu, klubovna zachráněná. Sean vydechl úlevou. Motorky přejely nádvoří kolem přízemní dřevěné budovy připomínající hangár, s logem Norských jezdců namalovaným na stěně, a zapluly do obří garáže. Uvnitř toho hangáru je čekal stůl plný chlastu – Sweno usoudil, že dnešní kšeft by měli oslavit pořádnou pařbou. Sean po pár minutách uslyšel, jak zevnitř duní muzika a ozývají se první halasné přípitky.

„Sme boháči, vole,“ křenil se Sean. „Nevíš, kam ten fet vodvezli?“

Colin místo odpovědi protočil panenky.

Samozřejmě že nevěděl. Tohle přece neví nikdo. Jen Sweno. A kluci, co jeli s náklaďákem. Tohle krytí je pro akci nejlepší.

„Hele, dvojčata sou tady,“ všiml si Sean a znovu otevřel bránu.

Motorky k nim do vršku přijížděly váhavě, málem zkroušeně.

„Čaues, João, co se s–“ spustil Sean, jenže stroje projely bez zastavení bránou.

Pozoroval, jak přibrzdily uprostřed nádvoří, jako by řidiči uvažovali o tom, že je pro dnešní noc nechají na volném prostranství. Pak na sebe kývli, jeden ukázal bradou na otevřenou garáž, a přece zamířili dovnitř.

„Všiml sis, jak vypadá Joãova helma?“ hlásil Sean. „Má normálně díru v hledí.“

Colin si ztěžka povzdechl.

„Fakt, nedělám si srandu!“ stál si na svém Sean. „Veprostřed má ďouru. Du se kluků zeptat, co se to v přístavu dělo.“

„Hele, Seane –“

Jenže to už se jeho parťák rozběhl přes dvůr do garáže. Dvojčata sesedla. Stála k němu zády, prozatím s nasazenými helmami. Ten z bratrů, který stál blíž pootevřených spojovacích dveří do takzvané společenské místnosti, nakukoval dovnitř, jako by se už nemohl dočkat, až si taky pořádně lokne. Seanův nejlepší kámoš João stál pořád vedle motorky. Vyndal zásobník ze svého hrozivě vyhlížejícího samopalu a zřejmě počítal, kolik nábojů mu zbylo. Přítel mu poklepal na rameno. João se asi hodně leknul, protože se k němu zprudka otočil.

„Co se ti stalo s hledím, čéče? Vodlítlej šutr?“

Kamarád neodpověděl. Soustředil se jen na to, aby vrátil zásobník do samopalu. Počínal si při tom podivně nemotorně. A další divná věc byla, že byl najednou nějak větší. Jako by tam ani nestál João, ale –

„Do piči!“ zařval Sean, ucouvl a ruka mu sjela k opasku. Došlo mu, co znamená ten průstřel v plexiskle, i to, že už svého nejlepšího kámoše nikdy neuvidí. Vytáhl revolver, odjistil ho a chtěl namířit na chlapa zápolícího se zásobníkem samopalu, když vtom ho něco uhodilo do ramene. Bez rozmyslu švihl pažbou směrem, odkud přišel ten úder. Ale nikdo tam nebyl. U dveří postával jenom ten druhý chlap v bundě Norských jezdců. V tu chvíli Seanova ruka ochabla a zbraň z ní vypadla na zem.

„Ani muk, jasný?“ ozvalo se za ním.

Opět se otočil.

Kalašnikov mířil na něj a v odrazu poškozeného hledí Sean spatřil jílec dýky, jak trčí z jeho ramene.

Duff přiložil hlaveň samopalu k tetování na hlavě toho hlídače. Zíral do jeho ohromeného, rozšklebeného obličeje. Prst mu přilnul ke spoušti a trochu stiskl… V té helmě zřetelně slyšel, jak sípavě dýchá. Někde pod těsnou koženou bundou mu příšerně bušilo srdce.

„Duffe,“ ozval se Macbeth ode dveří hangáru. „Klídek.“

Stiskl kohoutek ještě o něco víc.

„Dost,“ zarazil ho zkušenější kolega. „Teď si tu hru na rukojmího zahrajem zas my.“

Duff uvolnil ukazováček.

Hlídačův obličej byl bílý jako křída, hrůzou nebo v důsledku ztráty krve. Nejspíš za to mohlo obojí. „My sme ne–?“ Hlas se mu třásl.

Policista ho hlavní samopalu praštil do tetování. Na motorkářově čele na okamžik zasvítil bílý pruh, který jako by věrně kopíroval Duffovu jizvu. Pak se ta rána zalila krví.

„Drž zobák, mladej, a všechno bude v suchu,“ pronesl Macbeth, který popošel k nim. Popadl strážce za dlouhé vlasy, škubl mu hlavou dozadu a přiložil mu na krk ostří druhé dýky. Pak ho popostrčil ke dveřím do klubu. „Tak můžem?“

„Nezapomeň, že Sweno je můj.“ Duff se přesvědčil, že ohnutý zásobník sedí v samopalu správně, a postavil se za Macbetha se zajatcem.

Velitel SWAT rozkopl dveře a vrazil do hangáru s rukojmím před sebou a s Duffem v patách. V rozlehlé, ale už slušně zakouřené místnosti seděli u dlouhého stolu rozjaření členové gangu. Zády ke stěně a obličeji ke třem východům – zřejmě zdejší klubová zásada. Duff odhadl, že jich bude asi tak dvacet. Hudba hlasitě burácela. Jumpin’ Jack Flash od Rolling Stones.

„Policie!“ zařval Duff. „Ani hnout, nebo můj kolega podřízne krk tomuhle skvělému mladému muži.“

Čas jako by se zastavil. Duff ještě zaregistroval, jak muž na konci stolu pomalu zvedá hlavu. Brunátný prasečí obličej se širokými nosními dírkami a vlasy spletené do vikinských copů tak těsně, že vytažená kůže zúžila oči na dvě nenávistné škvíry. Z koutku úst mu visel tenký doutník. Sweno.

„My rukojmí nezachraňujem,“ pronesl.

Dlouhovlasý strážce ztratil vědomí a skácel se na zem.

V dalších dvou vteřinách všechno v místnosti strnulo. Slyšet bylo jen Stouny.

Dokud si vůdce bandy nevyndal z pusy doutník. „Sejměte je.“

Duff si všiml, že nejmíň tři z Norských jezdců poslechli okamžitě, a stiskl spoušť. Tiskl ji dlouho. Olovo ráže 7,62 milimetru se rozlétlo z hlavně, rozbíjelo láhve, zasypalo stůl, pokropilo zeď, rvalo maso z těl a zarazilo Micka Jaggera v rozletu, když světu oznamoval: „It’s a gas, gas, gas.“ Macbeth vedle něj se natáhl pro dva glocky, které sebral mrtvým motorkářům v docích – i s jejich helmami, křiváky a motorkami. Zbraň v Duffových rukou byla natěšená a poddajná jako dobře rozhicovaná milenka. Lampy rozstřílené na cucky konečně zhasly a místnost zalila tma. A když inspektor konečně uvolnil spoušť, vířil ve vzduchu prach smísený s peřím. Poslední troska světla se houpala na stropě a vrhala na dřevěné stěny stíny, které působily jako banda duchů na útěku.

3

„Rozhlídnul jsem se a vidím, že Norský jezdci se tam válejí po zemi, tváře k podlaze,“ líčil Macbeth. „Všude krev, střepy a prázdný nábojnice.“

„Ježíši!“ vykřikl Angus do halasu v lokále U zednické lžíce, oblíbené noční štaci SWAT za hlavním nádražím. Jeho lesklé modré oči hleděly na šéfa jako na svatý obrázek. „Vy jste je prostě vygumovali! Tak to je boží!“

„No no, bacha na jazyk, velebnosti,“ zabručel ironicky velitel, ale když k němu všech osmnáct přítomných členů zásahovky pozvedlo sklenice s pivem, usmál se, lišácky zavrtěl hlavou a napodobil je. Následoval mocný lok a pohled na Olafsona, který byl nucen držet místní těžké sklo v levačce.

„Bolí?“

„Už je to lepší. Utěšuju se tím, že jste jednomu z nich taky upravil fasádu,“ odpověděl nováček a stydlivě si narovnal závěs. Ostatní vybuchli smíchy.

„Ve skutečnosti to všechno odstartovali Banquo a tady Olafson,“ podotkl Macbeth. „Já jim k tomu akorát držel lampu jako nějakej pitomej osvětlovač.“

„A jak to bylo dál?“ pobízel ho Angus. „Když jste s Duffem měli všechny Norský jezdce na zemi? Co se dělo pak?“ Dychtivě si zastrčil plavé vlasy za uši.

Vypravěč se porozhlédl po nedočkavých tvářích spolustolovníků, mrkl na Banqua a pokračoval: „Pár jich vřískalo, že se vzdávají. Potom se prach usadil a jejich stereo zůstalo rozstřílený na cimprcampr, takže byl konečně klid. Jenže tam byla tma, a tak situace zůstala dost nepřehledná. Šli jsme na ně s Duffem zezadu a postupně jednoho po druhým prohlíželi. Nikdo z nich to neměl za sebou, ale dalo by se říct, že většině by se šiknul doktor. Duff trojčil, že nemůže najít Swena.“ Macbeth přejel prstem zvenčí po oroseném skle. „Za koncem stolu, kde předtím Sweno seděl, jsem uviděl dveře. A v tu chvíli jsem uslyšel, jak startujou motorky. Takže jsme všeho nechali a vyběhli na dvůr. Ty tři motorky jsme zahlídli vyjíždět z brány. Jedna byla červená, Swenova. Za ním uháněl hlídač od brány, ten plešoun s mrožím knírem. Duff běsnil, chtěl je honit, ale připomněl jsem mu, že uvnitř jsou těžce ranění…“

„A to sis myslel, že ho to zastaví?“ zašeptal čísi hlas. „Gangsteři, co můžou vykrvácet, když on potřebuje dohonit Swena?“

Macbeth se otočil. Ten hlas patřil někomu ze sousedního boxu, kdo seděl s obličejem skrytým ve stínu police s klubovými trofejemi.

„Měls dojem, že by Duffovi záleželo na životech bezvýznamných šmejdů, když má nadosah další frčku za zásluhy?“ Ze stínu se zvedl půllitr k přípitku. „Koneckonců, jeden musí dbát na kariéru, co, hoši?“

Macbethův stůl ztichl.

Banquo se rozkašlal. „Jdi do hajzlu s kariérou. My ze SWAT nenecháváme raněný jen tak umřít, Seytone. I když nevím, jak to děláte u vás v protidrogovým.“

Holohlavý posměváček se předklonil a do obličeje mu konečně dopadlo světlo z lokálu. „Ani u nás v protidrogovým teď nikdo neví, jak to vlastně děláme. To je holt vždycky problém se šéfem, jako je Duff. Ale nerad bych přerušoval tvou historku, Macbethe. Takže ses vrátil a obvázal jim rány jako samaritán?“

„Sweno je vrah, co zabije znova, když dostane šanci,“ opáčil hrdina oslavy a dál se díval Seytonovi upřeně do očí. „A Duff se bál, aby nám nepláchli přes most.“

„Bál jsem se, aby se nedostali přes most, jak se o to snažil ten náklaďák,“ vykládal Duff. „A tak jsme zase skočili na motorky. Uháněli jsme za nimi tak sveřepě, jak se dalo, možná i o trošku víc. Stačila by jedna špatně odhadnutá zatáčka, mokrý asfalt…“ Odsunul nedojedenou crème brûlée po damaškovém ubruse, vzal z chladicí nádoby láhev šampaňského a trojici posluchačů dolil. „Po první ostré zatáčce dole v údolí jsem zahlédl jejich zadní světla a přidal jsem. V zrcátku jsem viděl, že Macbeth jede pořád za mnou.“

Šlehl pohledem po vrchním komisaři Duncanovi, aby se ukázalo, jak šéf na to vyprávění reaguje. Z jeho mírného přátelského úsměvu se však nedalo nic bližšího vyčíst. Duncan se k jejich nočnímu zásahu zatím nevyjádřil, nicméně není samo o sobě výmluvné, že se na tuhle skromnou a narychlo svolanou oslavu dostavil? Snad, ale jeho mlčení Duffa stejně zneklidňovalo. Mnohem příjemněji se cítil s bledým zrzavým vedoucím protikorupčního – inspektorem Lennoxem, který se s obvyklou dychtivostí nakláněl přes stůl a hltal každé slůvko. A se šéfkou forenzního oddělení Caithnessovou, jejíž vykulené zelené oči napovídaly, že mu zobe z ruky.

A tak láhev odložil. „V úseku před tunelem jsme jeli bok po boku a světla před námi se zvětšovala. Přišlo mi, že ti neřádi zpomalili. Užuž jsem viděl rohy Swenovy helmy. Jenže pak se stalo něco nečekaného.“

Duncan odsunul šampaňské vedle skleničky červeného. Duff nevěděl, jestli si to má vykládat jako výraz napětí nebo jako projev prosté netrpělivosti. „Dvě motorky zatočily hned za autobusovou zastávkou na výpadovku do Forresu, kdežto zbylé dvě si to namířily k tunelu. Byli jsme jen pár vteřin před křižovatkou a já se musel rozhodnout…“

Na poslední slovo kladl značný důraz. Mohl pochopitelně říct „já si musel vybrat“, jenže výběr obnáší něco, k čemu okolnosti tak či onak donutí kdejakého pitomečka, zatímco výraz rozhodnout se naznačuje aktivní přístup. Rozhodnutí vyžaduje promyšlenost a charakter. Rozhodnutí přijímá vůdce. Vůdce – takovou osobnost by měl vrchní komisař jmenovat šéfem nově vytvořeného Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. ÚOOZ byl velkolepým spojením protidrogového oddělení a protigangové brigády, což bylo logické splynutí, neboť veškeré drogové obchody ve městě měli nyní pod palcem Hekate a Norští jezdci, kteří ostatní konkurenty potřeli. Otázkou bylo už jen to, kdo stane v jeho čele: jestli Duff, anebo zkušený velitel protigangové brigády Cawdor, majitel podezřele velkorysé a hypotékou nezatížené rezidence na západním konci města. Problém byl v tom, že velitel měl své příznivce v městské radě i mezi Kennethovými starými kumpány na policejním ústředí. Všichni sice věděli, že Duncan se vehementně snaží sbor zbavit podobných filutů, ale zároveň mu zdravý rozum přikazuje jednat politicky, aby si nad osazenstvem udržel kontrolu. Jasné bylo jen jedno: v tomhle měření sil zvítězí buď Cawdor, anebo Duff, a poražený pak už nebude mít komu velet.

„Ukázal jsem Macbethovi, že bychom měli zahnout na Forres.“

„Vážně?“ zbystřil Lennox. „Ale to se ti zbylí dva mohli dostat až za hranici okresu.“

„Ano, bylo to dilema. Sweno je prohnaný darebák. Takže posílá své muže k Forresu jako návnadu a sám se rozjede k mostu, protože on je jediný, na koho něco máme? Anebo si spočítá, že nás napadne právě tohle, a zachová se přesně naopak?“

„A máme?“ zeptal se Lennox.

„Máme co?“ Duff se snažil zamaskovat podráždění, že kolega výklad přerušil.

„Máme na Swena něco? Pokud vím, ten masakr ve Stoku je už promlčený.“

„Leda dvojí přepadení pošty v Obvodu 1 před pěti lety,“ odvětil netrpělivě Duff. „Tam se našly jeho otisky prstů i další ucházející důkazy.“

„A na jiné Norské jezdce se taky něco najde?“

„Bohužel nic. Ani z dnešní noci ne, když si všichni vzali helmy. Každopádně jakmile jsme se rozjeli k Forresu, uviděli jsme helmu a –“

„Co byl masakr ve Stoku?“ vložila se do toho Caithnessová.

Duff zasténal.

„To jste nejspíš ještě ani nebyla na světě,“ začal ji přátelsky zasvěcovat Duncan. „Stalo se to v Kapitolu ještě za války. Swenův starší bratr měl být zatčen za zběhnutí z armády a byl bohužel taková ovce, že na hlídku vytáhl zbraň. Dva policisté, kteří ho přišli zatknout, sami nedávno dorazili z fronty a rozmašírovali ho na kusy. Sweno přísahal, že bratra pomstí, a udělal to o pár měsíců později ve Stoku. Vtrhl na místní stanici a zastřelil čtyři policisty, k tomu jednu ženu v jiném stavu. Pak nám na léta zmizel z radaru a objevil se, teprve když byl tenhle zločin promlčený. Prosím, Duffe, pokračujte.“

„Díky. Myslel jsem, že si neuvědomují, jak jsme blízko, a že přece vidíme Swenovu helmu s rohy, jak míří k Forresu a ke starému mostu. Dostihli jsme je asi po dvou kilometrech pronásledování nebo tak nějak. Macbeth vypálil varovné výstřely do vzduchu, když ještě byli kus před námi, a oni zastavili. Takže my taky. Mezitím jsme vyjeli z údolí a přestalo pršet. Dobrá viditelnost, měsíc nám přál, mezi námi nějakých padesát šedesát metrů. Namířil jsem na ně samopal a nařídil jim, ať sesednou z motorek, udělají pět kroků k nám a kleknou si na asfalt s rukama za hlavou. Udělali, co jsem po nich chtěl, takže jsme taky sesedli a šli si pro ně.“

Duff zavřel oči.

Zase je viděl.

Klečeli.

Jeho kožená bunda sténala, když k nim kráčel, a z okraje otevřeného hledí helmy mu visela kapka. Brzy spadne. Už brzy.

„Mezi náma bylo tak patnáct kroků, když Sweno vytáhnul zbraň,“ líčil Macbeth. „Duff zareagoval okamžitě. Vypálil. Trefil ho třikrát do prsou. Byl mrtvý, ještě než jeho helma dopadla na zem. Mezitím ten další motorkář vytáhl zbraň a namířil na Duffa. Zmáčknout spoušť už naštěstí nestačil.“

„Kurva!“ vykřikl Angus. „Dostal jste ho, že jo?“

Macbeth se na židli opřel. „Složil jsem ho dýkou.“

Banquo studoval velitelův výraz.

„Jak působivé,“ zašeptal ze stínů Seyton. „Ale co to slyším – Duff že vystřelil dřív než ty, Macbethe, když na něj Sweno vytáhnul bouchačku? Vsadil bych se, že budeš pohotovější.“

„A to bys udělal chybu,“ prohlásil šéf zásahovky. Co to Seyton vyvádí? O co mu jde? „Stejně jako Duff,“ dodal a chopil se půllitru.

„Udělal jsem chybu,“ přiznal Duff a mávl na číšníka, aby jim donesl další láhev šampaňského. „Pochopitelně ne ohledně té střelby, ale už ve chvíli, kdy jsem uvažoval, koho na té křižovatce začít pronásledovat.“

K jejich stolu se dostavil vrchní a tlumeným hlasem se osazenstvu omluvil, že už bohužel budou zavírat a že prodávat alkohol po půlnoci je zakázáno. Ledaže by sám pan vrchní komisař…

„Díky za nabídku, ale nepřijímám,“ odvětil Duncan mistrovsky ovládající umění šibalského úsměvu, při němž zároveň káravě naštětil obočí. „Zákon platí pro všechny.“

Vrchní odpochodoval.

„Špatná rozhodnutí se nevyhýbají nikomu,“ prohlásil pak velký šéf. „Kdy vám to došlo? Až když jste mu sundal helmu?“

Duff zavrtěl hlavou. „Ještě předtím. Když jsem si klekl vedle toho těla. Podíval jsem se líp na tu motorku a vidím, že tahle nemůže být Swenova. Neměl tam pověšenou šavli. Jezdci si motorky nepůjčují.“

„Zato helmy ano?“

Nezbylo mu než pokrčit rameny. „Mělo mě to napadnout. Koneckonců jsme na ně s Macbethem na té jejich základně použili stejnou lest. Sweno si zkrátka na dvoře vyměnil helmu a před křižovatkou zpomalil natolik, aby nám ani náhodou neuniklo, že jako uhání směrem k Forresu. Sám pak zaplul do tunelu a po novém mostě unikl.“

„Chytré,“ ocenil Duncan. „I když jeho parta ke své smůle asi moc rozumu nepobrala.“

„Jak to myslíte?“ Duff nahlédl do kožených desek s účtenkou, které před něj položil vrchní.

„Tak mi vysvětlete, proč by chtěli střílet na policajty, když – jak jste sám upozornil – proti nikomu s výjimkou Swena nemáme sebemenší důkaz? Mohli se klidně nechat zatknout. Za pár hodin by ze stanice odešli s úsměvem.“

Podřízený pokrčil rameny. „Nejspíš nevěřili, že je pronásledují opravdoví policajti. Třeba si mysleli, že nás posílá Hekate a že jim to jednou provždy spočítáme.“

„Anebo je to tak, jak říkal vrchní komisař,“ vmísil se mezi ně Lennox. „Jsou prostě natvrdlí.“

Duncan se podrbal na bradě. „Kolik Norských jezdců že jsme to zatkli?“

„Šest, pane,“ hlásil Duff. „Když jsme se vrátili, zůstali v jejich klubovně už jenom těžce ranění.“

„Žil jsem v domnění, že tyhle gangy nenechávají své raněné nepříteli.“

„Patrně si spočítali, že tak se rychleji domůžou ošetření. Teď jsou v péči lékařů, ale pevně věřím, že ráno jich dostaneme k výslechu víc. Pak je zmáčkneme už kvůli Swenovi. Je mi jedno, jak moc zle na tom budou, protože my ho najdeme, pane.“

„Dobře. Čtyři a půl tuny amfetaminu, to je spousta drog,“ prohodil jen tak na okraj Duncan.

„To se ví.“ Duff se spokojeně usmál.

„Dokonce taková spousta, až se musím ptát, proč jste mě o zásahu neinformoval předem.“

„Šlo o čas,“ vyhrkl podřízený bez uzardění. Už zvážil všechna pro a proti, jak se s tímhle nevyhnutelným dotazem popasovat. „Neměli jsme ho nazbyt, když jsme zničehonic dostali tu hlášku. Situace si žádala pohotovou reakci. Jako velitel protidrogového jsem se musel postarat především o to, aby se čtyři a půl tuny amfetaminu nedostalo mezi místní mládež.“

Při posledních slovech se zadíval do očí, které se na něj už jistou chvíli zkoumavě upíraly. Vrchní komisař si přejel ukazováčkem po bradě. Tam a zase zpátky. A olízl si rty.

„Taky je to spousta krve,“ dodal zachmuřeně. „A vážně poškozený most. Z ryb v řece jsou už touhle dobou nejspíš feťáci. A Sweno nám pořád uniká.“

Podřízený v duchu zaklel. No jasně, tenhle pokrytecký arogantní svatoušek to musí hned nahlížet v širších souvislostech.

„Šest Norských jezdců je naštěstí ve vazbě,“ vypočítával dál vrchní komisař. „A my snad budeme v příštích týdnech krapet v rauši, když si dáme rybu, ale pořád lepší, než kdyby ty drogy skončily v oběhu. Anebo,“ zdůraznil a přitáhl si flétnu se šampaňským, „v Zabaveném zboží.“

Lennox s Caithnessovou vyprskli smíchy. Sklady policejního ředitelství byly notoricky známé tím, že se z inventáře pravidelně něco ztrácelo.

„Takže,“ vyhodnotil Duncan a pozvedl skleničku, „dobrá práce, Duffe.“

Pochválený detektiv dvakrát zamrkal. Srdce mu v tom okamžiku tlouklo jen povšechně. „Děkuju,“ polkl a obrátil do sebe sekt.

Náčelník se natáhl po kožených deskách s účtem. „Tohle jde na mě.“ Vylovil účtenku, natáhl ji před sebe a zamžoural na ni. „I když nemám tušení, jestli nás neošidili.“

„To člověk nikdy neví jistě!“ poznamenal Lennox s nuceným úsměvem, když se nikdo jiný dlouho nezasmál.

„Půjčte mi to, prosím,“ vybídla šéfa Caithnessová, vzala si účtenku a nasadila si babičkovské brýle s obroučkami z rohoviny. Podle Duffova názoru nic takového nepotřebovala, nicméně je nosila ze stavovského přesvědčení, že jí přidávají na věku a ubírají na nežádoucí atraktivitě. Duncan projevil slušnou odvahu, když ji jmenoval šéfkou forenzního. Ne že by kdokoli zpochybňoval její profesionální schopnosti – na policejní akademii patřila k nejlepším kadetům a vystudovala i chemii a fyziku –, jenže byla mladší než ostatní velitelé oddělení, svobodná a příliš hezká na to, aby se hned nevynořily klípky o postranních úmyslech náčelníkova rozhodnutí. Její rozesmáté oči za skly brýlí, plné rty i jiskřivě bílé zuby ve světle svíčky přímo zářily. Duff přivřel oči. Už zase viděl ten lesklý asfalt, už zase slyšel skřípění pneumatik po mokré vozovce. Pak zvuk podobný vyšplíchnutí. A kaluž krve, když si ten chlap vytáhl dýku z krku. Duffovu hruď jako by rázem sevřela mohutná pracka. Otevřel oči a zalapal po dechu.

„V pohodě?“ zjišťoval Lennox. Naklonil karafu s vodou nad kolegovu skleničku a trochu mu odlil. „Radši ten šampus spláchni. Zvlášť jestli budeš řídit –“

„Nepřipadá v úvahu!“ zasáhl Duncan. „Nedovolím, aby moje hrdiny zavřeli do basy za jízdu v podnapilosti nebo nedejbože za havárku. Mému řidiči určitě menší zajížďka nevadí.“

„Díky, pane,“ odvětil podřízený, „ale Fife je –“

„– víceméně cestou ke mně domů,“ uzemnil ho vrchní komisař. „A krom toho se dá tušit, že mi poděkují vaše paní i obě báječné děti.“

„Pardon,“ omluvil se manžel a otec, odsunul židli a postavil se.

„Geniální polda,“ poznamenal Lennox, když sledoval, jak se detektiv potácí ke dveřím toalety v zadní části lokálu.

„Duff?“ zeptal se Duncan.

„No ten taky, ale zrovna teď jsem myslel na Macbetha. Má ohromné výsledky a jeho tým ho zbožňuje. Dělal sice léta pod Kennethem, ale my v protikorupčním víme s jistotou, že se nikdy nenechal koupit. Věčná škoda, že nemá potřebné formální vzdělání, aby mohl zastávat vyšší post.“

„Na velitelské funkce stačí policejní akademie. Žádné vyšší vzdělání předpisy nevyžadují. Vzpomeňte si na Kennetha.“

„Ano, jenže Macbeth stejně není jedním z nás.“

„Z nás?“

Lennox zvedl skleničku. „Pane, ať se to komu líbí, nebo ne, vybíráte do vedení sboru příslušníky elity. Všichni pocházíme ze západních čtvrtí Kapitolu, chlubíme se univerzitními diplomy nebo aspoň úctyhodným původem. Macbeth je spíš člověk z lidu, jestli chápete, jak to myslím.“

„Chápu. Poslyšte, dělá mi trochu starosti, že se Duff sotva drží na nohou. Mohl byste…?“

Na záchodcích naštěstí nikdo nebyl.

Ovíněný inspektor se vymočil, postavil se k umyvadlu, pustil kohoutek a postříkal si tvář. Pak zaslechl, jak někdo vstoupil.

„Poslal mě za tebou Duncan,“ vysvětloval Lennox.

„Hmm. Co si podle tebe myslí?“

„Jako o čem?“

Duff vytáhl pár papírových ručníků a otřel si obličej. „Přece o tom… jak… jak to celý proběhlo.“

„Nejspíš to, co my všichni – že se ti to povedlo.“

Přikývnutí.

Lennox ho doprovodil šklebem. „Takže ty chceš vážně velet Organizovanýmu zločinu, co?“

Duff zastavil vodu a začal si mydlit ruce. Kolegu z protikorupčního bedlivě pozoroval v zrcadle.

„Chceš tím naznačit, že jsem kariérista?“

„Honit se za kariérou není nic špatnýho,“ ušklíbl se Lennox. „Jenom mě baví přihlížet, že ty na to jdeš metodicky.“

„Mám na to kvalifikaci, Lennoxi. A není prostě mou povinností udělat v organizovaném, co můžu nejlepšího, v zájmu budoucnosti našich dětí? Nebo mám přenechat zdejší největší policejní útvar Cawdorovi? Ačkoli oba víme, že když přežil pod Kennethem tak dlouho, musí mít na rukou špínu a krev?“

„Aha,“ zamručel protějšek. „Takže tebe žene hlas povinnosti? Ne osobní ambice? Dobrá, dovol, abych ti podržel dveře.“ Předvedl posměšné pukrle. „Aby ses do nich s tou svatozáří vůbec vešel, víš. Mimochodem, předpokládám, že jako světec taky odmítneš zvýšení platu a další výhody.“

„Plat, pocty a sláva mě nezajímají,“ odsekl Duff, „jenže společnost musí nějak odměňovat ty, kdo usilují o obecný prospěch. Naznač těm nahoře, jak moc vyšším platem pohrdáš, a budou to brát jako pohrdání celkem.“ Zadíval se na sebe do zrcadla. Jak se vlastně pozná, že člověk lže? Dalo by se nějak přesvědčit sama sebe, že teď říká čistou pravdu? Za jak dlouho sám uvěří té báchorce, že k zabití těch dvou motorkářů na silnici došlo přesně tak, jak se s Macbethem domluvili?