Ellen Keithová

ALETTA, MÁ DCERA

Copyright © 2023 by Ellen Keith.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers Ltd., Toronto, Canada.

Translation © Linda Bartošková, 2023

Cover design by Laura Klynstra

Original English title: THE DUTCH ORPHAN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-580-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-581-6 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Hannie a Hanovi za to,

že mi ukázali nový smysl domova

Prolog

Johanna Vosová

10. května 1940

Zierikzee, Nizozemsko

Říká se, že když nad vámi o svatebním dnu přeletí čáp, narodí se vám do roka dítě. Moje mladší sestra v den své svatby vstala ještě před svítáním a hned se šla podívat na nebe. Bylo svěží jarní ráno, takové, které kropí hráze rosou. Vládlo vyčkávavé ticho. Liesbeth seděla ve výklenku okna našeho pokoje z dětství a snažila se rozluštit obrysy stínů, a narůžovělá zář se zatím měnila ve sluneční světlo. Sousedovy krávy se stále tísnily v chlévě, kde čekaly na dojení, a nebe bylo prázdné.

Dívala jsem se, jak sestra natahuje krk, až se jí nos přimáčkl k okennímu sklu. „Doufejme, že Maurits nebude čekat na čápa, aby zaplnil dům dětmi,“ škádlila jsem ji.

Liesbeth se začervenala. „Každé dobré znamení se hodí.“

Vstala a začaly jsme se připravovat, napudrovaly jsme si tváře růží a natočily si kaštanové vlasy do měkkých vln. Když si je sepnula sponou, otevřela jsem skříň a vytáhla ramínko se svatebními šaty. Zvedla jsem jim lem a zatočila se s nimi dokola. „Tak co, Lies, připravená?“

Šaty byly nádherné, Liesbeth si je sama ušila. Přejela jsem prstem po saténových skladech a nabírání, které se sbíhalo do přiléhavého pasu. „To ses opravdu vytáhla. Nikdo v Zélandu ještě neměl takové šaty. Jsou jako vystřižené ze stránek Libelle!“

„Možná jsem se v nich měla nejdřív projít po městě, aby mi všechny dívky trochu záviděly,“ řekla. Věděla jsem, kolik večerů strávila vzadu za krejčovskou dílnou, kde nepřetržitě přišívala jeden potahovaný knoflíček za druhým a snila o dni, kdy té práce nechá, aby se stala Mauritsovou manželkou.

Zastavila jsem se a zaposlouchala se do známých zvuků z přízemí, kde naše teta, tante Rika, připravovala snídani. Připadalo mi to stejné jako v letech, kdy jsme u tety a strýčka obě bydlely, ještě než jsem se s manželem Willemem odstěhovala do Amsterdamu. A teď se chystala vykročit v mých stopách i Liesbeth.

„Víš určitě, že chceš odejít ze Zierikzee?“ zeptala jsem se. „Ještě není pozdě, aby sis našla nějakého statného farmáře, který se o tebe bude starat, abys byla pěkně baculatá.“

Liesbeth se zasmála a shodila ze sebe noční košili. „Ráda vyměním tenhle nudný život za večírky, obchody plné šatů a večery v kině s mužem svých snů.“

Neodpověděla jsem – ani jsem nemusela. V týdnech před svatbou jsem se snažila držet jazyk za zuby, ale stejně mě dokázala přečíst líp než kdokoli jiný. Willem sice znal Mauritse už od prvních dnů na univerzitě, ale cosi ve mně litovalo, že ho s mou sestrou seznámil. Za ty dva roky, co jsem ho znala, se Maurits změnil – připadalo mi, že jeho cílem je brát stupínky na žebříku do světa po dvou bez ohledu na to, kam ten žebřík vede. Dokonce jsem ho slyšela, jak chválí Hitlerovu politiku v Německu, jako by zapomněl, že ten diktátor terorizuje Polsko a umlčuje vlastní lid. Maurits hlásal nacionalismus a hospodářskou prosperitu, jako by mu na rameni seděl Goebbels, co má obličej jako krysa.

Liesbeth se zahleděla na podlahu. „Dáš mu spravedlivou šanci, že ano?“

Přikývla jsem, protože co jiného jsem mohla dělat? Nechtěla jsem sestře kazit naděje, když se právě vdává. Přinutila jsem se k úsměvu a ukázala na podvazkový pás, který si navlékala. „Maurits tě pošle zpátky domů, jestli se ho pokusíš ulovit na tenhle staromódní hadr! Řekni mi, že nemáš v plánu si tohle dnes večer vzít!“

Zrudla jako pivoňka. Sáhla jsem do dolní zásuvky prádelníku a vytáhla balíček v barevném papíru. Uvnitř byla světle broskvová spodnička, která vypadala jako vzdušný závoj. Mrkla jsem. „Neříkej to tante Rice.“

Poděkovala mi a přes hlavu si ji navlékla. Pak jsem jí pomohla do šatů a prostrkala knoflíčky jeden po druhém maličkými dírkami. Tento rituál společného chystání mi chyběl, dotek chladivé sestřiny kůže pod náhrdelníkem, když jsem jí ho zapínala, nebo když jsem jí jehlicí připevňovala klobouk. Během mých prvních měsíců v Amsterdamu přijížděla Liesbeth dost často na návštěvu, takže mi její nepřítomnost připadala dočasná. Zkoušela jsem si představit, jaké to bude, až se nastěhuje do stejného města kousek ode mě, jen několik minut cesty na kole.

„Podívej se na sebe,“ dovedla jsem ji k zrcadlu. Šaty jí obepínaly tělo způsobem, který jí slušel: lichotivě a zároveň skromně. Lies byla vždycky z nás dvou ženštější typ. Já jsem sice měla výraznější rysy, výraznější lícní kosti a vlasy se mi víc vlnily, ale dnes, s matčinými náušnicemi ve tvaru lilie a v těch vrstvách saténu, vypadala jako pravá dáma. „Jen záříš,“ řekla jsem.

Za chvíli někdo zaklepal na dveře. Dovnitř nakoukl Gerrit, náš bratr. „Dorazil ženich.“ Změřil si Liesbeth od hlavy k patě. „Pardon, asi jsem si spletl pokoj. Hledám sestru – hubenou jako tyčka, která po večerech ráda tančí na střechách a je tupá jako prasečí zadek. Neviděli jste ji?“

Liesbeth ho laškovně plácla po rukávu a naposledy se podívala do zrcadla, aby si upravila vlasy. „Žádnou krávu už nepovalím. Od této chvíle se věnuji velkoměstskému životu.“

Bratr se usmál od ucha k uchu. „Jsem na tebe pyšný. Maurits má štěstí.“

Když jsme scházeli dolů, u dveří čekal Maurits. Na sobě měl oblek, který vypadal hodně draze, ve dvojitých manžetách svítily zlaté knoflíčky a každý vlas na hlavě mu držel na předepsaném místě tak dokonale, až to působilo tísnivě. Ale když spatřil Liesbeth, celý se rozzářil láskou, takže jsem doufala z celého srdce, že jsem se v něm dosud mýlila.

Příjezd našeho příbuzenstva ohlašovala kakofonie cyklistických zvonků od hlavní brány. Jásali a halekali a volali Liesbeth. Následovalo skřípání pneumatik na štěrku, protože před domem zastavil i naleštěný automobil Mauritsovy rodiny.

„Měšťáci,“ zamumlal oom Cor. Narovnal si vázanku a šel pozdravit hosty. Na strýčka ve starém obleku byl zvláštní pohled, protože takhle oblečený chodíval na pohřby. Oblek měl příliš dlouhé rukávy, takže dlaně mu stěží vykukovaly, ale možná se mu to tak líbilo, a noví příbuzní tak nemohli vidět hluboké rýhy z práce na poli, které brázdily jeho dlaně.

Svatební obřad na radnici byl krátký a prostý. Seděli jsme na polstrovaných židlích v místnosti s rokokovým obložením a pozlacenými portréty zélandských praotců. Liesbeth svírala kytici růžových pivoněk, a když řekla Ano, Willem mi podal kapesník dřív, než jsem si uvědomila, že ho potřebuji. Zaplavil mě vřelý pocit, ale současně jsem si uvědomila, že se ve mně odštěpil jakýsi kousíček a odplouvá pryč.

Vrátili jsme se domů. Na zahradě stál prostřený stůl s talíři, mnohokrát urovnávanými, s polévkovými lžícemi několikrát přeleštěnými a s vázami tulipánů tolikrát načechranými, že i krávy se přišly podívat. Zvědavě nakukovaly přes sousedův plot a tante Rika třískala pánvemi, aby je odehnala.

Všichni se posadili k obědu: pečeně s houstičkami, sýrová mísa, sledě od rybáře ze sousedství. Mauritsova rodina se každou chvíli nechala slyšet, jak je všechno „hezoučké“ a „malebné“, že je to „úplně jiný svět“. Oom Cor se jenom ježil a civěl si na boty.

Nebe se začalo zatahovat a kolem prolétlo hejno vlaštovek. Liesbeth rychle pohlédla vzhůru a já na ni od vzdáleného konce stolu mrkla. Žádný čáp, zatím.

Maurits vstal a odkašlal si. „Rád bych pronesl přípitek na počest své krásné nevěsty. Nepochybuji, že společně zestárneme a zmoudříme, a vychováme houf roztomilých dětí.“ Pozvedl sklenici. „Ve světě se daly do pohybu mocné síly. Kéž je dnešek znamením nové etapy rozkvětu našeho společného života.“

Na žádost hostů se novomanželé políbili. Willem si prostředníkem pošoupl brýle s kostěnými obroučkami výš na nos a naklonil se ke mně, aby mi pošeptal do ucha: „Musel tam vpašovat ten rozkvět, viď?“

„Doufejme, že Liesbethino štěstí bude na prvním místě,“ odpověděla jsem.

Když přípitky skončily a nádobí bylo odklizeno, přišla řada na mě. Když jsem odstrkovala židli, pocítila jsem jako obvykle trému. Willem mě políbil pro štěstí a já vstala, abych se připojila k trojici hudebníků, přátel, které jsem pozvala jako překvapení. Shromáždili jsme se v rohu u magnolie.

Liesbeth sepnula ruce. „Prosím, řekni mi, že zahrajete.“

Basista si naladil nástroj a odpočítal. Zhluboka jsem se nadechla do bránice a začala zpívat. Hudebníci hráli krásně a zvuk se nesl ve větru, který čechral pole. Liesbeth se zalily oči slzami radosti a mě zaplavila sesterská láska. I když teď její srdce patřilo někomu jinému, věděla jsem, že tu pro mě stále bude.

Píseň dozněla, Liesbeth vyskočila na nohy a požadovala přídavek. Pustili jsme se do dalšího čísla.

Potom v dálce cosi zahučelo, hluboce a hlasitě, jak sršeň. Bratr zvedl hlavu a já sledovala jeho pohled. Nebem prolétlo letadlo, mířilo kamsi přes moře. Po něm následovalo další a pak další. Liesbeth mávala na hudebníky, aby hráli hlasitěji, protože nechtěla, aby jí někdo kazil dokonalý svatební den. Maurits se naklonil a pohladil ji po tváři.

Rachot stále sílil, až jsem popletla text a hudebníci ztratili melodii.

„Podívejte se!“ zvolal Gerrit. Jeden po druhém jsme otočili hlavu směrem, kterým ukazoval. Na obzoru byla vidět ta hrozivá letadla udržující formaci. Jenže už neletěla na západ, k Lamanšskému průlivu. Ne, ta letadla se otočila. Véčko jejich formace zamířilo svým hrotem na východ, zpátky do vnitrozemí. Přímo na nás.

Všichni na zahradě strnuli, jako by se nám přímo před očima rozpadal celý svět. Svatebčané vstávali od stolu, zazněly polekané hlasy. Maurits byl jediný, kdo zůstal sedět, a vypadal podivně klidný. Podívaly jsme se s Lies na sebe a já si šla stoupnout k ní. Letadla burácela na zamračeném nebi stále hlasitěji, až nad námi prolétla jako černá znamení.

První část

Sametová rukavička

Únor 1941 – říjen 1942

Jedna

Johanna Vosová

9. února 1941

Amsterdam, Nizozemsko

Byla neděle, Café Alcazar bylo plné a publikum vzrušeně šumělo jako čerstvě otevřená minerálka. Všechny stoly byly obsazené a nad fluitjes piva zněl smích a létaly laškovné poznámky. Dívala jsem se ze zákulisí, kde jsme se připravovali na naše vystoupení, a nervy mi jen hrály.

Otočila jsem se ke svému milému příteli Jakobovi Cohenovi, basistovi, který hrál i na sestřině svatbě. „Díky, že mi dáváš šanci,“ řekla jsem. Jakob před osmi lety uprchl i s rodiči z Německa, protože se obával změn v politice a sílícího antisemitismu. Byl ohromně bystrý, mluvil dokonalou holandštinou a byl veselá kopa. Tmavé rysy, huňaté obočí a dozadu ulízané vlasy byly to jediné, co mu bránilo dokonale zapadnout.

Souhlasila jsem, že zaskočím za zpěvačku Tuláků, kapely, se kterou Jakob hrál, pokud zrovna neměl zkoušku s místním orchestrem. Za poslední měsíc ale moc často nevystupovali. Náckové zakázali Židům vystupovat v nežidovských podnicích, což by vyřadilo půlku kapely. Naštěstí pro nás byl majitel Café Alcazar jedním z mála hospodských v Amsterdamu, kteří stále nechávali vystupovat všechny hudebníky.

Vedle mě se vynořil Willem, chytil mě kolem pasu a láskyplně mě k sobě přitiskl. „Ničila si kvůli tomu plíce celý týden.“

„Ty jeden,“ plácla jsem ho a dala si pořádný doušek vody, abych spláchla šimrání v krku. Nejspíš jsem to s nacvičováním přehnala.

„Jsem na tebe pyšný, miláčku,“ řekl Willem. „Ale zas to moc nepřeháněj.“ Přeletěl pohledem hlediště.

Přišel k nám Jacob a vzal nás oba kolem pasu. „Nebojte se – zatím žádní náckové, ale pokud přijdou, tak ať. Vím, že nás nezklameš, Jo.“

„Chcete mi vy dva přinést smůlu? Už takhle jsem nervózní, tak mi to nezhoršujte.“

„Jen tě škádlím,“ odpověděl Willem. „Budeš hvězda večera. Vždycky jsi.“ Dal mi pusu. „Hodně štěstí. Půjdu se podívat, jestli se už objevili Lies a Maurits.“

Na vteřinu jsem se obdivně zadívala za odcházejícím Wimem, tak samozřejmě sebevědomým, mužným a s širokými rameny, i když měl štíhlou postavu. Potom Jakob svolal zbytek kapely, abychom se rozehráli. S doprovodnou zpěvačkou jsem si prošla několik hlasových cvičení, abych se zbavila trémy.

„Je čas,“ řekl Jakob. „Připravená?“

Než jsem stačila odpovědět, už nás volal majitel podniku. Vyšli jsme postupně na jeviště, kde nás zalila oslepivě jasná světla. Přimhouřila jsem oči a uviděla, že Willem sedí vedle Liesbeth a Mauritse. Divila jsem se, že ho Liesbeth přesvědčila, aby šel s ní. Pokud zjistí, že půlka kapely jsou Židé, nejspíš si dvakrát rozmyslí, jestli se na mě přijde znovu podívat.

Jakob začal hrát a pak se přidal pianista. To byla moje narážka. Ve vteřině, kdy jsem začala zpívat, se moje nervozita rozplynula. Všechno kolem jsem intenzivně vnímala. Světla. Energický nástup trubky. Třpyt mých safírově modrých šatů a dlouhých bílých rukavic. Všechno bylo tak zářivé a plíce mi málem pukaly radostí. Ten pocit přehlušil všechno ostatní, všechno, co se dělo ve světě venku za dveřmi kavárny.

Číslo jsme dokončili za bouřlivého potlesku. Když jsme spustili další píseň, z publika se zvedlo několik dvojic a začalo tančit. Zatočila jsem se a laškovala s obecenstvem. Willem na mě mrkl a já mu poslala vzdušný polibek. Saxofonista za mnou hrál, pohupoval se a vrtěl do rytmu.

Při třetí písničce se dveře kavárny rozlétly a ozvalo se hulvátské pořvávání opilců. Trojice německých vojáků se posadila ke stolu vpředu, vedle baru. Jakob zachytil můj pohled. Oba nás napadlo totéž: problém.

„Pivo! Hned!“ zakřičel jeden z vojáků. Rozhlédl se a všiml si Jakoba. „Oj!“

Voják po jeho pravici do něj dloubl loktem. „Sedni si, Helmute.“

„Už nejsme v Hamburku. Budu si dělat, co chci.“

Třetí voják je přerušil. „Kluci. Není to vepřové?“ Ukázal k pódiu. „Cítím pot.“

„Smrděj, že jo? Kvík! Kvík!“

Znechuceně jsem je pozorovala, takže jsem zapomněla, kde v písničce jsem, a popletla text. Jakob se ke mně naklonil, i když jsem ho přes hudbu a křik sotva slyšela: „Zpívej dál.“

Pokvikující voják, který měl vlasy bílé jako hustá smetana, se na židli narovnal. „Zahrajete něco pro Führera, vy svině zatracený!“

My na pódiu jsme se otáčeli jeden na druhého a snažili se improvizovat. Čekala jsem nějaký pokyn od Jakoba, ale on tam jen stál a vypadal, že se celý scvrkl. Zaváhala jsem jen na vteřinu. Popadla jsem mikrofon, kývla na ostatní, aby se ke mně přidali, a spustila jsem německé kabaretní číslo od Marlene Dietrichové, protože jsem jich pár znala zpaměti.

Nepřestávala jsem zpívat, odhodlaná nedopustit, aby ti vojáci postřehli pukliny v mém sebevědomí, a nepřestávala jsem, ani když Maurits vstal a odváděl Liesbeth k východu. Jakob a ostatní za mnou chytili melodii a připojili se ke mně. Soustředila jsem se na obecenstvo, a když se rozruch uklidnil, otočila jsem tvář k vojákům. Byli zticha. Písnička se blížila k závěru, připravila jsem se přejít rovnou k další, ale Jakob mi dal znamení. V portále stál majitel kavárny. Posunula jsem se, abych mu předala mikrofon. „Velké poděkování Tulákům, děkuji vám.“

„Ale měli jsme ještě dvacet minut,“ zašeptala jsem Jakobovi.

Zavrtěl hlavou. „Bude lepší pro nás i pro něj, když skončíme.“

A ano, vojáci mávli na barmana, že chtějí další rundu, a pohodili na stůl hrst mincí.

Majitel nás tlumeně oslovil. „Berme to jako půlhodinu. Budete zase vítáni, jakmile se ta mlha zvedne.“

Voják s blond vlasy, které vypadaly skoro bílé, se rozkřikoval u baru. „Co je zač ta hezká?“ Ukazoval bradou směrem k pódiu, ke mně.

Barman se snažil vojákovi vrátit drobné a jít dál, ale voják ho nepustil. „Mluvím s tebou!“ Chňapl po barmanovi, ale minul, protože ho kamarádi vlekli zpátky k židli.

„Půjdeme,“ řekl druhý voják.

„Dámo, hej, dámo!“

Jakob mi položil ruku na paži, aby mě uklidnil. Neodvažovala jsem se podívat do obecenstva na Willema. Snad měl dost rozumu, aby se do toho nevložil.

Voják vytáhl hrst bankovek a připlácl je na stůl. „Tohle bych ti všechno dal za… deset minut.“

„Tohle je kavárna, ne bordel,“ odpověděla jsem.

Tentokrát se zapojil i druhý hulvát. „Ta dáma má pěkně prořízlou hubu.“

„Ven!“ Třetí voják popadl svoje dva kumpány za límec uniformy a rázně je doprovázel k východu.

Zamračeně jsem se dívala na jejich záda, dokud se za nimi nezabouchly dveře. Obecenstvo ztichlo. Willem už byl na nohou a proplétal se k nám.

„Měli bychom to dneska zabalit,“ řekl Jakob a odváděl mě z pódia.

„Ne, měli bychom hrát dál,“ odpověděla jsem, i když o tomhle jsem nerozhodovala. A to už byl vedle mě Willem.

„Jak se držíš?“

„Dobře.“

„A ty, Jakobe?“

„Drsné obecenstvo, ale Jo to zvládla.“

Willem mě políbil na čelo. „Byla jsi hvězda, miláčku, máš přirozený talent. Jsem na tebe pyšný.“

„Kde jsou Liesbeth a Maurits?“ zeptala jsem se.

„Nejspíš se venku bratříčkuje s těmi moffen,“ odpověděl a myslel tím nácky. „Liesbeth utrousila cosi o tom, že se Maurits nějak rychle vyšvihl.“

Než jsem stačila odpovědět, od vchodu do kavárny se ozval křik. Otočila jsem se a čekala, že se ti opilí vojáci vrátili. Jenže místo nich jsem uviděla, jak vrátný zápasí s dveřmi a snaží se je udržet zavřené. Majitel se spěchal podívat, co se to děje.

„NSB,“ varoval ho kdosi. „A je jich celá banda!“

Pohlédla jsem na Willema. NSB, to bylo holandské Národně socialistické hnutí. Začalo jako standardní politická strana, ale bylo den ode dne radikálnější a nenávistnější. Hitlerovi hrdí věrozvěsti, kteří šířili v Nizozemsku fašismus.

„Musíme se odsud dostat,“ řekl Willem. Než jsme stačili zareagovat, třesklo rozbité okno. Lidé vyskočili a snažili se vyhnout střepům, které padaly na stoly.

Venku křičely mužské hlasy: „Pusťte nás dovnitř!“

Uvnitř křičeli muži: „Schovejte se!“

Další rozbité okno. Někdo zaječel. Jiným oknem proletěl dovnitř v kotrmelcích bicykl.

Vrátný už je nedokázal zadržovat. Partajníci v černých uniformách – paravojenská odnož – rozrazili dveře a hrnuli se do lokálu. „Kde jsou ti Židi?“ řvali a začali se prodírat mezi lidmi.

„Johanno!“ křikl Willem. Už vedl Jakoba a členy kapely k zadnímu východu z kavárny.

Nastal chaos. Jedna obrovská hospodská rvačka. Chlapi se prali, partajníci házeli židle a nedopité pivní sklenice po nevinných hostech. Ucítila jsem na zápěstí něčí ruku, to mě Willem vlekl pryč. Klopýtala jsem za ním dozadu, kde mě protáhl krátkou chodbou ke služebnímu východu a pak ven do boční uličky, kde už čekal Jakob a ostatní hudebníci.

„Co vaše nástroje?“ ohlédl se Willem do chodby, kterou jsme přišli.

„Dostaneme je později,“ odpověděl Jakob, ale nevypadal, že tomu věří. Všechno se měnilo a upřímně řečeno, ani já jsem si nemyslela, že si můžeme být ještě něčím jistí.

Dvě

Liesbeth de Witová

15. února 1941

Amsterdam, Nizozemsko

Napadl sníh, takže bicykly a mosty ve městě vypadaly jako pocukrované poffertjes. Každé ráno Liesbeth vyrážela ven zkontrolovat led, v sobotu z něj konečně zmizely všechny praskliny a vzduchové bubliny, takže byl pevný a silný. Svařila konvici vína, s Mauritsem si nabrousili brusle, pořádně se navlékli a vydali se k zamrzlým kanálům, kde se měli setkat s Johannou a Willemem.

Jemná mlha, která celý týden halila Amsterdam do šedých odstínů, se zvedla a na zářivém nebi svítilo nízko zavěšené únorové slunce. Vypadalo to, že se na kanály vyhrnulo celé město: batolata s oporou stoliček, houfy školaček, otcové zapřažení do sáněk s dětmi. Liesbeth a Johanna vyrazily na led před svými manžely a smály se a máchaly rukama, jak se snažily udržet rovnováhu. Ve stínu větrného mlýna spolu vytáčely kroužky a osmičky a bruslemi vyřezávaly do tmavého ledu bílé čáry. Pak se do sebe zavěsily a volaly na Mauritse a Willema: „Loudové!“

Willem se zašklebil. „Jen počkejte, až vás chytíme.“

Oba se s Mauritsem hluboko předklonili, až se rukama skoro dotýkali ledu, a vyrazili jako závodníci. Rychle sestry obkroužili. Maurits odtáhl Liesbeth, zatočil s ní kolem dokola a připlácl jí ruce v rukavicích na zrůžovělé tváře. Ucítila na kůži teplou, škrábavou vlnu.

Zvedla k němu tvář a obláčky jejího zmrzlého dechu se prolnuly s jeho dechem. I když v jednom kuse posmrkávala a rty měla popraskané zimou, palcem ji šťouchl do nosu a obdivně se na ni zahleděl. „Jsi nejhezčí sněžná lištička, jakou jsem kdy viděl.“

Vlepila mu na tvář pusu, načež vyrazila pryč, ale kradmo se po něm ohlédla a sledovala, jak bruslí dlouhými, silnými záběry nohou. Občas se ještě musela štípnout – měla takové štěstí, že si ho vzala. Vzdychla a nechala se pohltit mrazivým zimním vzduchem a zvoněním bruslí připomínajícím rozhozené skleněnky. Kéž by to takhle mohlo být pořád, ta čistá nevinná zábava zimního dne, kdy je vaším nepřítelem jenom přírodní živel.

Ve čtyřech se hnali po zamrzlých kanálech, křižovali městem a jednou nebo dvakrát se zastavili, když led končil a oni museli přecupitat horem po prknech položených přes dlažbu na ochranu bruslí. Johanna a Willem bruslili ruku v ruce, stejně jako Liesbeth a Maurits, ale když zabočili na Brouwersgracht, Maurits zpomalil a na okamžik sevřel ruku silněji. Pohlédla na něj, ale neřekl nic.

Willem ukázal na jeho brašnu, ve které bylo jídlo a svařené víno. „Co si dát přestávku?“

„Pojedeme ještě kousek,“ mávl Maurits neurčitě dopředu.

„Tady to vypadá perfektně,“ odpověděla Jo. „Stojí tu lavička, přímo na sluníčku.“

Liesbeth souhlasila a zpomalila, až zastavili. Maurits vypadal, že chce něco namítat, ale ona nechtěla, aby dělal potíže. „No tak,“ pobízela ho, když vylézala na břeh. „Jo má pravdu, je to tu perfektní.“

Vmáčkli se na lavičku všichni čtyři. Willem odšrouboval víčko termosky, takže se kolem rozlila lákavá vůně skořice a hřebíčku, a jeden po druhém se napili svařeného vína. Maurits si důkladně přihnul, dal si víc než férový podíl.

„Ještě?“ zeptal se Willem pobaveně.

„Nepohrdnu.“ Maurits vytáhl druhou termosku a znovu si pořádně lokl. Termoska znovu kolovala, stejně jako housky s tenkým plátkem sýra z hubených přídělů. Maurits se zahleděl na kanál a zašklebil se. Pak znovu sáhl po termosce.

„Pokoušíš se o návrat do studentských časů?“ žertoval Willem. „Obávám se, že k tomu budeš potřebovat víc než pár doušků svařáku.“

Liesbeth se nahrnula červeň do tváří. Ti dva se seznámili, když Maurits studoval farmacii a Willem veterinární fakultu, ale Maurits obvykle pil s mírou – co to do něj vjelo? Šťouchla do něj loktem. „Nechceš zbytek nechat Wimovi?“

Willem nabídku odmítl, a tak seděli a povídali si o náhlém ochlazení a pravděpodobnosti, že sníh vydrží. Jenomže Jo změnila téma a začala mluvit o svém nedávném vystoupení v Café Alcazar, odkud ji Maurits odvedl, když vycítil potíže.

„Jak to, že jste tehdy odešli tak brzo?“ zeptala se Johanna Mauritse.

„Bolela mě hlava,“ odpověděl.

Povytáhla obočí. „Není tohle výmluva manželek?“

Maurits pokrčil rameny. Vytáhl z vnitřní kapsy kabátu cigaretové pouzdro a začal ho na koleni obracet stále dokola. Kdo ví, jaké myšlenky ho zaměstnávaly, ale každopádně ho odvedly daleko od Johanniny otázky.

„Bylo tam dusno,“ vysvětlovala Liesbeth, „moc lidí. Ani jednomu nám nebylo moc dobře.“

„Zvrtlo se to tam,“ řekl Willem. „Buďte rádi, že jste tomu unikli.“

„Zdá se, že se to stává zvykem,“ poznamenala Liesbeth. Celý týden slýchali historky o střetech mezi Židy a nacisti, Židy a NSB. Napětí sílilo a všichni si toho všimli.

Maurits vydechl obláček páry, jako by chtěl něco podotknout, ale místo toho otevřel stříbrné pouzdro a zapálil si cigaretu. Kouř zašimral Liesbeth v plicích, tak otočila hlavu. Následovalo dlouhé ticho, ve kterém poslouchali skřípání bruslí a veselejší rozhovory jiných lidí.

„Mauritsi,“ řekl Willem. „Něco tě štve?“

Maurits si znovu potáhl z cigarety. Když odpověděl, mluvil pomalu a díval se na kanál. „O mých dvanáctých narozeninách mi otec slíbil, že mě vezme podívat se na automobilové závody, které vedly městem.“

Liesbeth se k němu překvapeně otočila. Málokdy mluvil o svém dětství, raději se upínal ke svým snům o velkolepé budoucnosti, místo aby vzpomínal na minulost.

„Alfa Romeo, Bugatti, Mercedes-Benz, všechny vozy stavěné na rychlost. Máma nám zabalila oběd a já seděl před domem na schodech s piknikovým košem na klíně a čekal, až se táta vrátí domů. Jenže on nepřišel. Nejdřív jsem si myslel, že mi kupuje dárek, ty kapesní hodinky, které mi slíbil, až budu dost velký. Pak mě napadlo, že se někde zdržel a že vede sladké řeči s květinářkou, které patří stánek vedle trafiky. Však jsem si všiml, jak se jí dívá na sukni, jak jí skládá poklony, a přitom k matce se tak nikdy nechoval. Ale doba oběda minula a on pořád nebyl doma a já musel poslouchat, jak v dálce burácejí ty automobily.“

Liesbeth strnula, protože si uvědomila, proč nechtěl zastavovat zrovna na tomto úseku kanálu. Nechápala, proč má potřebu se s tím příběhem svěřovat, když konverzace beztak drhne, ale Jo se zaujatě naklonila blíž.

„Nakonec se ho máma vydala hledat. Našla ho tady u toho kanálu.“ Ukázal na zlatnictví, zatlučené prkny a s cedulí, na které bylo očividně mnoho vrstev nátěru. „Tohle bývala zastavárna. Našla mého otce před ní, jako už tolikrát předtím. Tentokrát prohrál peníze na můj narozeninový dárek v nějaké sázce, takže se strašně opil a pak se styděl vrátit domů s prázdnýma rukama.“

Willem ho poplácal po zádech. „To je mi líto. On to vaší rodině nikdy moc neulehčoval, že?“

„Nějakou dobu ho máma nutila, aby jí dával celou výplatu, aby nebyl v pokušení, ale on brzo přišel na to, že máma peníze schovává v zavařovačce. Už ani nespočítám, kolikrát jsme zůstali bez masa nebo ryby k obědu, protože otec ukradl guldeny, které si máma nechávala na nákupy.

Otec to hrál moc dobře, dokázal přesvědčil sousedy, že mezi ně stále zapadneme, že tam stále patříme, že máme pevnou půdu pod nohama. Ale od určité doby mu to začalo být jedno. Jednou nebo dvakrát ročně vyrážel do Belgie, do kasina ve Spa. Věděli jsme, co to znamená – měsíc budeme večeřet chleba a brambory.“

Liesbeth koutkem oka pohlédla na Jo. Vyprávěla sestře o Mauritsově problematické rodině a věděla, že Maurits udělal všechno, co mohl, aby po otcově smrti dokázal, že s jeho pověstí nemá nic společného, ale stále jí z té představy nebylo dobře. Koneckonců, teta a strýc byli kalvinisté a Liesbeth a sestru vychovali ve víře, že kasina jsou sídlem ďábla. Kdyby o Mauritsovu otci věděli, možná by její manželství vůbec neschválili.

„Neumím si představit, jak to muselo být těžké,“ poznamenala Jo, ale Liesbeth nepoznala, jestli je sestřin soucit upřímný.

„Neměl v sobě kouska studu,“ řekl Maurits, „vůbec se nestyděl. Troufám si říct, že bychom byli mnohem šťastnější, kdyby od nás odešel a už se nevracel. Matce se nejspíš ulevilo, když ho ta játra dostala.“

Liesbeth sebou škubla, protože si vzpomněla na své rodiče a nehodu s přívozem, při které přišli o život, když jí bylo sedm let. Její sestra myslela na totéž. „Aspoň jsi měl šanci svého otce opravdu poznat,“ řekla Johanna. „Lies a já bychom za tu šanci daly cokoli.“

„Všechno vypadá při zpětném pohledu trochu jinak,“ prohodila Liesbeth, „ale nemá smysl se tím trápit, ne?“

„Já se tím snažím jenom říct,“ pokračoval Maurits, „že si můžeš myslet, že se budeš moci vždycky o někoho opřít, ale nakonec jsi odkázaný jenom sám na sebe.“ Pozvedl cigaretové pouzdro, aby Johanna a Willem viděli vyryté iniciály. „Vzal jsem si to, když otec zemřel, byla to jedna z mála cenností, které nikdy neodnesl do zastavárny. Připomíná mi všechno, co ukradl mé matce, mým bratrům a mně, a je to taky můj slib, že já si povedu lépe.“

Liesbeth natáhla ruku a stiskla mu dlaň, ale věděla, že ostatní si tím malým proslovem nezískal. Copak nevěděl, že jeho sestra věří v pravý opak, že všichni musejí táhnout za jeden provaz, aby se pohnuli vpřed, že je to jediná možnost, jak obstát v boji proti nepříteli?

Odstrčila se rukama z lavičky a kývla na Johannu, aby ji dostala z dosahu manželových pochmurných historek. „Pojďte, začíná mi být zima, když tu tak sedíme. Dáme si závod k příští zatáčce?“

Druhý den v jedenáct hodin dopoledne přinesla Liesbeth do ložnice koš s čistým prádlem a zjistila, že na posteli je rozložená řádka věcí: kravata, Mauritsův nejlepší klobouk a jeho členský průkaz NSB.

Vrátila se do obývacího pokoje, kde se v křesle hrbil její manžel a zkoumal pravou botu, jestli není ošoupaná. To dopoledne si boty leštil už třikrát. Věděla to, protože vracela krabici s krémem a kartáči zpátky do skříňky, když si odešel pro noviny, ale krabice se po snídani znovu objevila na stole a teď zas.

„Někam jdeš?“ zeptala se.

Přešel k ní, v ruce botu, která se ve slabém světě v bytě jen leskla. Zachytila pronikavou vůni leštidla, když ji objal. „Ve čtyři mám schůzi NSB a pak je večeře. Přijde spousta manželek. Nechceš jít taky?“

Ukázala na hromádku brambor na kuchyňském stole. „Už jsem začala večeři chystat.“

„Vím, že ty hroudy bez chuti ráda vyměníš za pořádný kus masa. No tak, bude se ti tam líbit.“

Nebylo to poprvé, co se ji Maurits pokusil nalákat, aby se ukázala na některé akci té jeho NSB. Ještě se nikomu nezmínila, jak moc se manžel v té politické straně angažuje. To, co začalo pouhým volebním lístkem, přerostlo v něco mnohem většího. Nejdřív členský průkaz a občas schůzky, a teď se jeho víkendy plnily oficiálními bankety s muži kožených tváří, kteří mluvili o Hitlerovi, jako by to byl nějaký jejich kamarád ze školy, oblíbený chlapec, sportovní hvězda.

„Znáš můj názor na celý ten stranický nesmysl. Přála bych si, abys ses do toho tak nehrnul. Působí to, jako bys fandil špatné straně.“

Maurits si sedl ke kuchyňskému stolu a vmáčkl pravé chodidlo do střevíce. „My ale vůbec nejsme proti našemu lidu, právě naopak. Rozhlédni se, drahoušku. Stojíme na prahu nové doby, průmyslového věku naší generace. S Hitlerem u kormidla se nacisté stávají největší světovou velmocí. A nás, jako jejich germánské bratry, očekává stejná velkolepost, když na tu loď nastoupíme, dokud můstek čeká.“

Ta slova vycházející z úst jejího manžela zněla divně, skoro jako by si je nacvičoval. Posadila se vedle něj, mračila se a tahala za nitku z tureckého koberečku, který sloužil jako ubrus. „Zatím vidíme jenom nedostatek potravin, snižování přídělů benzínu a až moc svastik.“

„To je válka, Liesbeth. Ta nevypovídá nic o tom, na co se můžeme těšit. Jakmile skončí, všechno se změní, pokud teď budeme spolupracovat. A když se budeme chovat správným způsobem, vyjdeme z okupace ještě silnější.“

„Takže co to pro nás znamená?“

Maurits zvedl druhou botu. „Tahle válka brzo skončí, však uvidíš. A potom, až bude po všem, pochopíš, proč byl tohle správný tah. Pro nás oba – pro naše děti.“

„To se teď snadno řekne, ale zatím tu chodím a uvažuji, kolik našich sousedů si všimlo, že k nám občas zaskočí muži v uniformě, nebo kdo z nich tě viděl odcházet ze schůze NSB. A ještě horší je, že nevím, jak mám vysvětlovat tvoji činnost sestře.“

„Jestli tě to tak trápí, tak jí neříkej nic. Stejně by ti možná prospělo, kdyby sis od ní a Willema držela trochu odstup.“ Vstal. „Ten incident v Café Alcazar byl jenom předehra toho, co přijde. Slyšel jsem, že nacisté mají v plánu odklidit nějaké štváče, kteří ve městě působí problémy.“

„Štváče? Jestli myslíš Židy, tak ti nedělají nic špatného.“

„Copak jsi neviděla titulky v novinách? Tento týden umlátili jednoho člena NSB.“

„Vypadalo to jako sebeobrana.“

„To je jedno, ale když vím, s jakými týpky se Johanna stýká, a že neumí držet jazyk za zuby, čekají ji potíže. Nemusíš dělat stejnou chybu jako ona.“ Maurits se na ni přísně podíval. „Chci, abys byla v bezpečí, to je všechno. Víš, že myslím jenom na tebe.“ Naklonil se, políbil na tvář, a potom odešel do ložnice, aby si posbíral věci. Nechal Liesbeth o samotě, aby uvažovala o jeho slovech a také o tom, jestli po ní chce, aby si zvolila mezi ním a svou sestrou. Taková volba neměla řešení.

Tři

Johanna Vosová

25. února 1941

Amsterdam, Nizozemsko

Zrovna jsem čekala jsem ve frontě u řezníka, když jsem si všimla něčeho neobvyklého. Venku, na rohu Kinkerstraat, stálo asi patnáct nebo dvacet lidí, kteří vyhlíželi tramvaj. Stále jich přibývalo, ale tramvaj nepřijížděla. Od invaze fungovala veřejná doprava s dokonalou přesností, jelikož Němci byli hrdí na svou výkonnost. Za křižovatkou, na zastávce v opačném směru, také stáli lidé a dívali na hodinky. Nejdřív jsem si o tom nemyslela nic zvláštního, snad jenom že jsem udělala dobře, když jsem vyrazila na nákupy na kole.

Chtěla jsem Willema překvapit dobrou večeří. Sice jsem měla našetřeno dost potravinových lístků na kus kuřete, ale maso z pultu většinou dávno zmizelo a podle toho, co jsem viděla, zbývalo jen pár kousků slaniny. Němci si vybírali jako první a rozhodně se ve svém výběru nijak neomezovali.

Když jsem se konečně dostala na řadu, venku nastal nějaký rozruch. Lidé cosi křičeli, houfovali se uprostřed silnice a nevšímali si troubení projíždějících automobilů a nervózních gest dopravního policisty. V řeznictví jsme se všichni nahrnuli k výloze, abychom lépe viděli. Směrem do centra pochodovala skupina mužů, kteří nesli jakési transparenty, ale žádný jsem nedokázala přečíst. Po chodníku kolem spěchal student a kdosi z fronty na něj zavolal: „Hej, ty tam – co se děje?“

„Copak jste to neslyšeli?“ křikl. „Vyhlásili generální stávku. Je na čase, abychom se Židů zastali!“

Ta zpráva ťala do živého. Ostatní zákazníci si vzrušeně mumlali a mladík zatím odklusal pryč. Před několika dny vtrhla německá pořádková policie do židovské čtvrti, pozatýkala tam muže, naložila je na náklaďáky a odvezla pryč. Během hodiny zmizely stovky slušných, nevinných lidí, našich sousedů. Když jsme se o tom s Willemem dozvěděli, seděli jsme doma u večeře a modlili se za ty muže, modlili se za Jakobovy přátele a rodinu, za další Židy, které známe. Co jsem odjela ze Zierikzee, nezašla jsem do kostela, ale připadalo mi, že teď se nedá dělat nic jiného než se modlit. Seděli jsme tam se skloněnou hlavou nad hráškem a bramborami a každou minutou v nás vzrůstal vztek.

Ale teď se něco dělo, něco hmatatelného, pořádného. Zákazníků u řezníka ubylo, protože se vyhrnuli na ulici, aby se připojili k davu. Randál venku sílil. Vzpomněla jsem si na přídělové lístky v ruce a vrátila se k řezníkovi. Balil mi nákup a přitom se každou chvíli zastavoval, aby vyhlédl z okna.

Podal mi balíček, a když jsem spěchala ven, zavolal za mnou: „Otočte cedulku na Zavřeno, ano?“ I on se přidá ke stávce.

Na další pochůzky jsem ani nevzdechla a popadla kolo. Na všech stranách se z obchodů a domů hrnuli lidé. Chodník byl posetý letáky. Všimla jsem si tučného titulku: „Stávka, stávka! Zastavte město!“ Všichni se měli shromáždit na jednom z velkých náměstí, ale v centru budou hlídkovat vojáci a ti se určitě budou snažit dostat všechno pod kontrolu, a pomyšlení, co by mohli udělat, kdyby se ocitli před mořem stávkujících… zachvěla jsem se. Až dodnes se na nás Holanďany dívali jako na svoje árijské bratry. Jenomže pod tím vším probublávalo něco temnějšího, co jen čekalo na provokaci. Zatím jsme se jim nevzepřeli.

Kéž by tu byl se mnou Wim. Už se to k němu doneslo? Mířila jsem s ostatními do středu města. Bylo stále těžší dostat se dál, protože davy houstly. Lidé šli, běželi, jeli na kole. Oddělila jsem se od toho houfu a zamířila k domu, kde bydlela sestra. Pohled na dělníky, kteří cestou zvonili na domovní zvonky, mě rozjařil, ta jejich dychtivost šířit zprávu dál. Předjela jsem skupinu pěších vojáků, kteří mířili stejným směrem jako já. Svírali lugery u opasků a očima těkali kolem. Nemohla jsem se dočkat, až to povím Lies.

Liesbeth a Maurits bydleli na jižním konci Museumplein, kde se nacházela velká holandská mistrovská díla, obrazy od Rembrandta, Vermeera a bezpočtu dalších malířů, které jsem nedokázala vyjmenovat. Když začala válka, Museumplein se změnilo. Vilu na rohu u Concertgebouw koupili náckové a teď tam bylo německé vyslanectví. Travnaté náměstí bylo plné vojáků, kteří měli po službě, jiní hlídkovali.

Když jsem se dostala k domu, kde ve třetím podlaží bydlela Liesbeth, už stála za oknem, nakukovala dolů na ulici a snažila se zjistit, co se děje. Přešla jsem křižovatku a zamávala jsem, a Liesbeth otevřela okno a pozdravila mě.

„Lies, pojď ven!“

„Co se děje?“

„Vysvětlím ti to, až přijdeš dolů.“

Než se vypravila, přecházela jsem po chodníku celá nedočkavá, kdy se k té vzrušující události připojím. Stávka – konečně – naše město se ozvalo. Nácky to rozčílí, ale my jsme byli v přesile. Liesbeth otevřela domovní dveře a vyšla ven. V kožíšku a teplých botách vypadala, že má namířeno na večeři do hotelu Amstel, ale nechtělo se mi čekat, až se převlékne.

„Musíme si pospíšit,“ řekla jsem, „ať o to nepřijdeme.“

„Co se děje?“

Vyrazily jsme směrem do centra a já jí zatím všechno vysvětlovala a ukazovala jí auta, která zpomalovala, až se zastavila a vytvořila zácpu, protože vpředu se shromažďovalo stále víc lidí. „Máme možnost ukázat těm zatraceným moffen, co už je přes čáru.“

Náměstí před námi se hemžilo lidmi: muži v oblecích, tramvajoví průvodčí, děvčata z továrny, všichni si povídali se všemi. Chtěla jsem se dostat do centra dění a společně křičet na protest, dokud neochraptíme. Liesbeth zahlédla pár vojáků, kteří to všechno sledovali z opačné strany křižovatky. „Určitě se nemůže nic stát?“

„To víš, že ne.“

Prodírala jsem se dál a ona klopýtala půl kroku za mnou. Zastavily jsme na rohu a čekaly, až budeme moci přejít. „Tento den se zapíše do učebnic,“ řekla jsem. „Neměla bys o něj přijít.“

„Nějak se mi nechce věřit, že by to nacisté nechali dojít tak daleko. Tohle bude mít následky.“

Možná měla pravdu, možná ještě zjistíme, co je to skutečný strach. „Co můžou udělat? Držet nás pod zámkem od rána do večera?“

„Tak dobře, co máš v plánu?“

„Pro začátek se budeme držet poblíž. Pak se uvidí, ale lidi budou mít určitě spoustu nápadů.“

„Nebezpečných nápadů. Všechny ty letáky určitě roznesli komunisté.“ Hlas se jí vytratil, když naklonila hlavu. Vypadalo to, že někoho pozoruje – osamělého muže s kufříkem.

„Odkdy jsi takový strašpytel? Když nebudeme Židy bránit, bude to pro ně čím dál horší. Copak je ti to úplně jedno?“

Její výraz zjihl. „Samozřejmě že ne.“

„Jestli se jich nezastaneme, předáme těm tyranům další kus moci. Možná mají pod palcem naše zákony, ale umlčet nás nemůžou.“

Ten muž přecházel náměstí a blížil se. Pohyboval se jako Maurits a já vycítila, že Lies znervózněla. Sestoupila jsem z obrubníku. „Tak jdeš?“

Muž se zastavil, aby si zavázal tkaničku. Jakmile se Liesbeth ubezpečila, že to není Maurits, přikývla a přešly jsme ulici. Vmísily jsme se do rozkuráženého davu a pokračovaly s ním na západ přes město. Někdo mě popadl za zápěstí. Polekaně jsem se otočila. Skupina mladíků. Ten, který mě držel za ruku, mi rozjásaně zvedl paži do vzduchu. „K čertu s moffen! Kdo si myslí, že jsou, když se navážejí do našich Židů?“

Ostatní se k němu připojili několikerým hurá, a než jsem stačila odpovědět, zatočil se mnou mladík dokolečka. „Jsi správná holka! Vy dvě se k nám přidáte, že jo?“

Vyprostila jsem se a s Liesbeth jsme si obhlédly jejich čepice a těžké pracovní boty. „Kdo jste?“ zeptala se.

„No přece kluci ze suchých doků. Vsadím se, že dneska se v loděnici neobjevila živá duše.“

„Ráda vidím, že tohle město má ještě páteř,“ řekla jsem a nechala se tím vším unášet: zástupem hokynářů, pekařů a dělníků, nespoutaným zpěvem dokařů. Zatahala jsem Lies, abychom šly s nimi, a ruku v ruce jsme s těmi muži vykročily. „Stávka, stávka,“ skandovaly jsme, „chraňte naše lidi!“

„No není to nádhera?“ obrátila jsem se k ní. Usmála se na mě od ucha k uchu a začala křičet hesla ještě hlasitěji.

Potom se přivalily tanky. Nejdřív obezřetně, zatímco voják s megafonem, který vystrčil z tanku hlavu, nařizoval davu, aby se rozešel. Nikdo neposlouchal. Lidé se mu posmívali a házeli na tanky letáky. Několik studentů vběhlo prvnímu tanku do cesty a hrozilo mu pěstmi. „Spravedlnost!“ křičeli. „Vraťte naše lidi domů!“

Zazněl výstřel a studenti se rozprchli. Voják zamířil svůj luger a vypálil znovu. Jeden student padl na zem a následovaly výkřiky a panika. Jiný mladík přiběhl ke svému příteli a rozkřičel se, když se sklonil nad jeho tělem. Já stála jako sloup, neschopná pohybu. Opravdu se to stalo? Liesbeth mi svírala ruku, naše propletené prsty se křečovitě stiskly. Voják v tanku upíral pohled na padlého chlapce a otáčel hlavu, aby ho neztratil z očí, zatímco tank bez zpomalení projížděl kolem. Zvedl megafon, ale pak ho zase odložil. Jenže dav vyprázdněné místo hned zaplnil a pokřik se změnil v zuřivý řev.

„Dámy, nestalo se vám nic?“ Dokař popadl Liesbeth za loket, aby neupadla. „Hovada zasraný!“

„Chudák chlapec,“ hlesla Lies roztřeseně.

Kolem hlavy se mu šířila kaluž krve, a i když jsem se donutila odtrhnout od něj pohled, obraz jeho těla mi zůstal před očima. Ještě nikdy jsem neviděla zabitého člověka. Nějak mi bylo jasné, že to nebude naposledy.

Z mlčení dokařů mě zamrazilo. Oni také vyčkávali. Ale když jsem obhlížela dav, dali se lidé znovu do pohybu. Zvedli své transparenty a tlačili se vpřed, aby se shromáždili na tržišti. Otočila jsem se k sestře. „Budeme protestovat dál, ne?“ Vypadala, že váhá, ale já si na tu otázku odpověděla sama. „Musíme, nevidím jinou možnost.“

Čtyři

Liesbeth de Witová

25. února 1941

Amsterdam, Nizozemsko

V okamžiku, kdy padl ten chlapec, se něco změnilo. Rozzuřený dav se vzedmul a vyrazil vpřed, i když tanky pokračovaly a prorážely si cestu masami lidí, ale Liesbeth tam jen stála, neschopná slova, neschopná pochopit, čeho je svědkem.

Okupace už neznamenala jen letadla a vojáky promenující se po obchodních domech jako turisté v uniformě. Najednou byla uprostřed toho všeho.

Jo něco říkala, slibovala, že budou bojovat dál, ale ta slova k ní vlastně nedoléhala. Liesbeth dokázala myslet jenom na toho chlapce a hrozivé kanony tanků. Celá se třásla, a když sklopila pohled, všimla si, že znovu svírá sestře ruku tak silně, až jí zbělely klouby.

„Lies,“ naléhala Jo, „řekni mi něco. Jsi v pořádku?“

Liesbeth přikývla, ale v nitru v pořádku nebyla. Jak to, že její sestra vypadá tak klidně, tak odhodlaně? Kolem nich se dál ulicí valily tanky. Dokaři volali na Lies a Jo, aby pokračovaly s nimi.

Johanna jí položila ruku na rameno. „Nemusíš jít, jestli nechceš. Je to tvoje volba, ale já určitě půjdu dál. Musím.“

Dokaři už to s nimi vzdali a tlačili se vpřed s ostatními. Liesbeth toho padlého chlapce už neviděla; dav zhoustl a sevřel se kolem ní. Dokonce i mračna visela na nebi nízko. Vzpomněla si na Mauritse, na jeho přísné varování, aby se nezapletla do potíží, aby se držela v bezpečí. Najednou potřebovala vzduch, prostor.

„Lies?“

„Promiň. Já nemůžu.“

Sestra ji objala a přitiskla k sobě, než vyrazila za dokaři, aby je dohnala. „Chápu,“ řekla Jo, ale tím si Liesbeth nebyla jistá.

O několik týdnů později si Liesbeth rozložila na Johannin jídelní stůl střihy a páráčky. Byla půlka března a musela něco vymyslet pro svůj druhý článek v ženském časopise Libelle. „Když je takový nedostatek látek,“ řekla, „musíme být s oblečením trochu kreativnější. Nakonec jsem musela rozstříhat jeden starý Mauritsův oblek. Vidíš, jak je na kolenou prodřený?“

Johanna promnula mezi prsty látku saka. „Co z toho uděláš? Bolerko?“

„Ano, ale můžeme se víc rozmáchnout – máme tu všechno potřebné pro kostýmek. Podívej, z jeho staré košile můžeme udělat blůzku s krátkým rukávem a z kalhot bude sukně. Pak nám zbude dost látky na to, abychom ze saka ušily bolerko.“

„Jdeš na to chytře. Wim si minulý týden roztrhl jeden oblek, je v něm pořádná díra. Když to nepůjde spravit, možná se budu moci těšit na něco nového pro sebe. Tímhle střihem potěšíš spoustu žen.“

Liesbeth se usmála. Když odpověděla na inzerát hledající sloupkařku s kreativním pohledem na „přídělovou módu“, její sestra na to celkem nic neříkala. Jo se nikdy nezajímala o šití – možná to bylo pro ni příliš domácké. Ale první článek měl „velkolepý úspěch“, jak se vyjádřila, když přišla za Liesbeth a hned ve dveřích mávala časopisem. Slyšela ženy u novinového stánku, jak se nad ním rozplývají a říkají, že už bylo na čase, že někdo nabídl praktickou radu, jak využít obnošené šaty i pro další sezonu. Psaní článků dodalo Liesbeth smysluplnější životní náplň a připomínalo jí to práci v krejčovské dílně, po které se jí moc stýskalo.

Johanna vstala, aby zavřela okno a uvařila trochu kávy. Bydlela v části západního Amsterdamu, která byla na Liesbethin vkus moc hlučná, ale byt to byl kouzelný. V letních měsících se po fasádě domu šplhal břečťan a zakrýval všechno kromě oken, a vzadu rostl růžový keř. Uvnitř byl skromný a praktický nábytek a dekorací jen málo, kromě velkého gramofonu, který představoval hlavní kus nábytku v pokoji, a vyšívaného obrazu Zierikzee, který jí darovala Liesbeth.

Johanna oběma nalila šálek kávové náhražky. „Je to nová značka,“ vysvětlovala. „Prý do cikorky přimíchávají trochu pravé kávy, ale stejně ani nevoní, viď?“

Jako na všechno v této době si budou muset i na novou kávu nějakou dobu zvykat. „Náhražka kávy, náhražka masa, margarínová náhražka,“ řekla Liesbeth. „V životě jsem nemusela něco tak často předstírat jako v posledních měsících. Dokonce i látka, kterou máme v obchodech, je náhražka. A ty hezké hedvábné šaty, co nosí manželky nacistů? Všechny jsou vyrobené z buničiny nebo sena.“

Johanna se usmála. „Oni si myslí, že jsou mnohem lepší než my ostatní, ale nosí na sobě kravské krmení. Dobře jim tak.“

Hodiny na stolečku cvakly, když ručička poskočila o další dílek. Liesbeth cítila, jak ji sestra pozoruje.

„Jak se na to všechno dívá Maurits?“ zeptala se Johanna.

„Co máš na mysli?“

„Pořád se na tebe zlobí, že ses přidala ke stávce? Nejspíš ano, protože jsi neřekla ani slovo o tom, co se toho dne stalo. Chováš se jako pštros.“

Liesbeth pokrčila rameny. Možná opravdu strčila hlavu do písku – ale uplynulé dva týdny nikdo nemluvil o ničem jiném. O zátazích – známých jako razzias – na židovské muže, o stávkách a všem, co následovalo. Do stále bohatšího okupačního slovníku se zařadilo nové slovo: represálie. Když se stávka začala šířit do dalších měst, nacisté udeřili brutální silou a stávkující rozdrtili tím, že mezi ně házeli ruční granáty. Vyhlásili nouzový stav, převzali dohled nad policejními silami a místní starosty nahradili těmi, kteří budou zpívat jejich písničku. Potom spustili zatýkání organizátorů stávky.

„Osmnáct poprav,“ řekla Liesbeth potichu. „Osmnáct mužů seřazených před popravčí četou na písku v dunách.“ Hleděla na sako na stole a představovala si, jak se na klopě rozpíjí krvavá skvrna. Nevinní civilisté zabití za to, že se zastali svých přátel a sousedů. Na obě padl těžký smutek.

„Viděla jsem některé ty muže, kteří měli na stávce proslov,“ pronesla Johanna. „Obyčejní lidé, mohl to být kdokoli. Jeden trochu připomínal Wima.“

„Podle Mauritse neměli nacisti na vybranou, museli odpovědět silou, protože vůdce není vůdce, pokud si nedokáže zjednat respekt. Podle něj musíme spolupracovat, pokud z toho chceme vyváznout celí.“

„Vůdce? Vždy to jsou naši nepřátelé – jsou to tyrani!“

„Jistě,“ odpověděla Liesbeth, „ale kam nás to dostalo? Stovky zatčených, násilí – jaký má smysl vystrkovat hlavu, když je to za takovou cenu?“

„Nepamatuješ na příběh o Davidovi a Goliášovi?“ Johanna vzdychla a dolila oběma kávu. „V jedné věci máš pravdu: teď se bojí víc lidí, a z dobrého důvodu.“

Liesbeth znovu zvedla kusy střihu a rozložila je ve správném pořadí. Společné odpoledne jim rychle zhořklo. Ať se jim to líbilo nebo ne, Němci porazili malou holandskou armádu během několika dní a Liesbeth neviděla žádnou naději, pokud nezískají převahu spojenecké armády a mocnosti. Zdejší stávky dokázaly, že člověk riskuje život, pokud se pokusí vzdorovat.

Zkusila změnit téma. „V poslední době jsme my čtyři nikam nevyrazili. Maurits má na tento víkend rezervaci na večeři. Nechcete se k nám vy dva připojit?“

„No, já nevím. Měli bychom šetřit.“

„Romantická restaurace s vyhlídkou na kanál – no tak, nechceš si to rozmyslet?“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekla Johanna. Hlas jí změkl. „Pořád se vy dva snažíte o dítě?“

„Ano,“ odpověděla. „Vím, že v dnešní době není praktické chtít další hladový krk, ale najdeme způsob, jak to zvládnout. On je velmi schopný.“ Maurits se každý den nořil do novin a pečlivě pročítal nejnovější zprávy o válce, sledoval její vývoj a možné dopady. Měl spoustu ambicí: mít vlastní lékárnu, koupit chatu na léto, vychovávat děti ve vzdělaném, inspirujícím prostředí. Kdykoli navštívil nějakou akci NSB, vracel se domů nabitý energií. Jelikož ji to stále trápilo, ujišťoval ji, že se věci daly do pohybu a že ty změny budou velmi dobré.

„O tom nepochybuji,“ řekla Johanna.

„A víš co? Tento měsíc se mi to zase o dva dny opozdilo. Takže už to možná bude.“

Johanna položila ruku Liesbeth na rameno. „To doufám. Nenapadá mě nikdo, kdo by mohl být lepší máma než ty.“

Pět

Johanna Vosová

8. června 1941

Amsterdam, Nizozemsko

„Hle, to je svět krásných a bohatých,“ rozmáchl se Willem kolem sebe, když jsme se usazovali do sametových křesel. Hlavní sál Královské koncertní síně, Concertgebouw, překypoval malinovými a smetanovými odstíny, které se odrážely ve třpytu lustrů. Nejvíc mě uchvátily varhany. Vypadaly na pódiu jako ohromný stříbrný trojzubec.