winter renshawová

šéf, co tě nadzvedne

Text copyright © 2022 by Nom de Plume LLC

Published by Montlake, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Cover design by Elizabeth Turner Stokes

Translation © Jana Rajnyšová, 2023

Original English title: THE DIRTY TRUTH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-568-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-569-4 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Pro mého nejmilejšího a naše tři malá zlatíčka

1. kapitola

ELLE

Když jsem zemřela, neviděla jsem Boha. Nepotkala jsem se s dalajlamou, Buddhou, matkou Terezou ani se svojí milovanou babičkou, která odešla náhle, když mi bylo dvanáct. Nikde žádný zástup blízkých, co by mě přišel přivítat. Žádné oslnivé světlo, žádná božská euforie. Naštěstí ale ani žádné peklo plné žhnoucích plamenů. Prostě jen černá, pustá prázdnota.

Tým lékařů, kteří mě ošetřovali poté, co jsem prodělala mozkové aneuryzma, mi sice potvrdil, že jsem byla tři minuty klinicky mrtvá, ale ani jeden mi nedovedl říct, kde jsem v té době byla.

„Proč nejsi na schůzi?“ Moje asistentka Leah stepuje za dveřmi mé kanceláře a s doširoka otevřenými ústy kontroluje čas na hodinkách. „Začali už před čtvrthodinou…“

Zamrkám, vytrhnu se z transu, skončím s vyhledáváním „prožitku blízké smrti“ na googlu, což jsem dělala už stokrát předtím, jediným prudkým pohybem popadnu svoje složky, telefon a klíče – a v ten moment si vlažným kafem poliju bílou vlněnou sukni.

Tohle nejsem já. Ale abych byla upřímná, nejsem to „já“ už dva měsíce, od chvíle, kdy se můj život zastavil – a to doslova – na podlaze bytu mého bývalého.

Leah mi přispěchá na pomoc, vytáhne z krabice hrst papírových kapesníků, načež padne na kolena a marně se snaží skvrnu vyčistit.

„To je v pohodě, Leah. To nemusíš.“ Ustoupím o krok zpět, ruce stále plné podkladů k jednání.

Vrátila jsem se do práce přesně před týdnem, a kdykoli se otočím, setkám se s chápavými pohledy a notoricky sebestřední kolegové se najednou vrhají ke dveřím, aby mi je podrželi, nalili mi kávu nebo mě pozvali na oběd, jako kdybychom byli staří kamarádi, co si chtějí popovídat.

Takhle se to má se smrtí. Nebo v mém případě s prožitkem blízké smrti. Nejen že to změní vás, ale změní to i všechny kolem vás. Alespoň tohle jsem se prozatím dozvěděla.

Jsem v tomhle směru ještě zelenáč…

Pořád se v tom snažím zorientovat…

Pořád se snažím všechno pochopit, protože zuřivá novinářka ve mně si žádá veškeré odpovědi, a ještě i něco navíc.

Leah se zvedne, s neskrývaným zájmem mě pozoruje a pak kývne směrem ke dveřím. „Zavolám do zasedačky a řeknu jim, že ještě telefonuješ…“

„To nebude nutné.“ Narovnám se, dlouze se nadechnu a seberu se, protože to budu v konferenční místnosti před zkoumavýma očima všech těch vlčáků zatraceně potřebovat.

„To tam jdeš rovnou?“ Její oříškově hnědé oči se zmateně stočí k mé sukni, potřísněné kávou. „Takhle?“

„Myslíš, že je lepší nejít tam vůbec?“ Nevyhodí mě přece za to, že jsem se polila kafem. Můžou mě ale z fleku vyhodit za to, že nedělám svou práci. Dávají lidem padáka za mnohem menší prohřešky a za každého takového nešťastníka, se kterým se rozloučí, stojí tady venku, na Manhattanu, sto dalších, co se jen třesou, až ho budou moct nahradit.

„Pochopí to…“ Škubne koutkem svých plných rtů. „Chci říct, po tom, co se stalo…“

„Leah.“ Vlažně se usměju a jdu ke dveřím. „Mám prostě trochu zpoždění a je to jenom skvrna… není to konec světa.“

„Já vím, ale…“ Běží za mnou. „Je tu Maxwell“.

V tu ránu se zastavím. Krev mi dočista ztuhla v žilách.

Pět let jsem si při psaní pro časopis Made Man odírala prsty až na kost, ale na to, abych spočítala, kolikrát jsem byla ve stejné místnosti s naším nechvalně proslulým šéfem, by mi stačilo šest prstíků. Zatímco širší veřejnost zná Westa Maxwella jako pohledného chlapíka, hezkého, až vám z toho spadne čelist, a jako nepřehlédnutelnou osobnost, ti, kteří pro něj pracují, ho znají jen z jeho vzácných návštěv a pověsti, která většinu jeho poddaných nutí schovávat se za skříně, složky s podklady a monitory notebooků, a stačí jim jen zaslechnout, jak jeho italské mokasíny vystupují z výtahu.

„Neřekla jsi mi, že dneska přijde,“ snažím se o tón, který by zakryl moje zklamání. Leah se v ničem nepodobá mé minulé asistentce, charismatické premiantce z Kolumbijské univerzity, co se provdala za nějakého Rothschilda, s nímž se seznámila v Hamptons, a odešla dřív, než na jejím oddacím listu stačil zaschnout inkoust. „Bylo by prima, kdybys mě na to upozornila o něco dřív, zlato.“

Skousne ret. „Ráno to přišlo na firemní maily.“

„Aha.“

Nejspíš se mi to objevilo ve schránce v době, kdy jsem byla na devětatřicáté stránce nějakého fóra o prožitku klinické smrti na webové stránce, co vypadala jako z devadesátek a byla plná nejrůznějších fascinujících zážitků. Zážitků, které se ani v nejmenším nepodobaly těm mým.

Vydechnu a poškrábu se na nose. „Mrzí mě to, Leah. Nechtěla jsem…“

„Mám v tašce legíny na jógu,“ řekne a v hlase se jí objeví náznak naděje. „Když si přes ně přetáhneš halenku, mohli by si myslet, že jsou to normální legíny…“

To je mi ale nápad za milion!

A vlastně to nezní jako úplně špatná možnost.

Vytáhnu jeden cíp hedvábné blůzy ze sukně – ale víc ne, protože si uvědomím, že je to teď jen pomačkaný hadr, se kterým teď nic nenadělám. Potřebovala bych alespoň napařovačku, ale než se tyhle přístroje nahřejí, trvá to strašně dlouho a… no ne. Na tohle není čas.

Ještě před dvěma měsíci jsem si pro podobné případy schovávala ve stole náhradní oblečení – ne že bych ho někdy využila. Před aneuryzmatem jsem byla trochu prozíravější. Vždycky připravená. Jenže během mého pobytu v nemocnici využili mou kancelář jako provizorní prostor pro brigádníky a stážisty a kalhoty i halenka z čistírny, co jsem měla po ruce pro všechny příležitosti, záhadně zmizely.

„To je v pořádku,“ řeknu nahlas; je to určeno i mně samé, protože tahle slova vždycky potěší. „Bude to v pohodě.“

Zastavím se u malého zrcadla u dveří, zkontroluju svůj odraz, za levé ucho si zastrčím pramen tmavohnědých vlasů, které mi pocuchal déšť, a potom se štípnu do tváří, abych trochu získala barvu. Moje staré já by mělo hladké, lesklé kadeře, dokonale nalíčené rty a šaty bez jediného nepatřičného záhybu, čerstvě sundané z ramínka. Ztěžka se nadechnu a té nešťastné trosečnici, co na mě ze zrcadla zírá, popřeju všechno štěstí světa, protože ho bude potřebovat.

Se srdcem až v žaludku a palčivou nevolností, která se mi dere do útrob, dojdu na konec haly, protáhnu se dvoukřídlými dveřmi s moderním, maskulinním logem Made Man a na tváři vykouzlím ten nejzářivější a nejbezstarostnější úsměv, jakého jsem schopna.

Místnost ztichne a mahagonové židle jedna po druhé zavrzají, jak se kolegové otáčejí, aby si prohlédli ženu, jež se opovážila přijít pozdě na schůzku s obávaným a respektovaným vrchním velitelem. Se vztyčenou bradou a se zády podle pravítka se vydávám k jedinému volnému místu – které je shodou okolností hned vedle samotného Maxwella.

„Těžké ráno?“ zeptá se a obrátí ke mně zelenomodré oči. Dívá se tak upřeně, že si skoro nevšimnu zjevné povýšenosti v jeho hlasu. V tu chvíli odvolávám všechna obvinění z používání Photoshopu, co jsem kdy vznesla vůči tomuhle děsivému Adonisovi. Tenhle chlap totiž nemá chybu. Vážně. Nemá dokonce ani kruhy pod očima. Každý čtvereční milimetr jeho bronzové pleti je naprosto bezchybný. Ani jeden zub nevyčnívá a košile je také bez poskvrnky. Sex-appeal se kolem něj šíří jako jemná vůně drahé kolínské. Ale i kdyby to byl ten nejdokonalejší mužský exemplář, co kdy chodil po téhle planetě, nic by to neměnilo na tom, že je to prvotřídní kretén.

Někdo na druhé straně stolu se zasměje.

Zašustí papíry.

Cvakne pero.

Tváře mi zrudnou, ale červeň milosrdně zamaskuje tenká vrstva podkladové báze.

„Tak nějak,“ opáčím s nevzrušeným úsměvem a posadím se.

Zabloudí pohledem k mé potřísněné sukni, kterou napůl zakrývá stůl. Made Man má přísný dress code, který je nutný vzhledem k tomu, že po chodbách mohou kdykoli procházet světoznámí fotografové a celebrity první třídy, připravující se na focení, rozhovor nebo smluvenou propagaci. West Maxwell by raději umřel, než aby připustil, že jeho prestižní zaměstnanci nebudou za všech okolností vypadat naprosto dokonale. Ne snad, že bych mu to vyčítala. Tahle společnost je jeho dítě, jeho život, celý jeho svět a jeho spřízněná duše, to vše zabalené do časopisu formátu A4 s lesklou obálkou.

Mezi influencery je něco jako Oprah – kdyby byla Oprah sedmatřicetiletý tmavovlasý gigant s tyrkysovýma očima, širokými rameny a vypracovanou muskulaturou, pro kterou by vraždil i Khal Drogo.

Jeho pohled na mě tísnivě doléhá, zatímco otvírám zápisník, hledám čistou stránku a připravuji si pero.

Za všechna ta léta, co pro tohohle miliardáře pracuji, jsem mu fyzicky nejblíž. Dostávala jsem kopie e-mailů (pravděpodobně je posílala jeho asistentka) a byla jsem s ním v téže místnosti na všech slavnostních večírcích Made Mana. Jednou jsem se s ním málem potkala na chodbě – pak ale prudce zahnul doleva a zmizel v kanceláři našeho editora. Došlo k tomu tak rychle a nečekaně, že jsem si myslela, že to byl jenom přelud. Zbytek odpoledne jsem pak strávila v přesvědčení, že můj nadřízený dostal padáka a já budu další na řadě, protože West Maxwell sice všemu šéfuje, ale objevuje se jen tehdy, když se chystá něco zásadního.

Zapíšu si nahoru na stránku datum, přitisknu hrot pera na první řádek a čekám, že bude West pokračovat v řeči, kterou jsem svým příchodem přerušila… jenže jeho pozornost se obrátí k mému zápisníku.

„Je sedmnáctého,“ řekne dost nahlas na to, aby ho slyšeli i na druhém konci stolu, který má na délku dobře skoro osm metrů. Pohne čelistí a z dokonale rovného nosu vypustí slyšitelný výdech. „Ne šestnáctého.“ Rozhlédne se po místnosti a vydechne: „Řekněte mi prosím někdo, že tato mladá dáma nemá na starosti ověřování informací.“

Já jeho rýpnutí ignoruji, ale hrstka podlézavých snaživců se pobaveně zachichotá.

Přeškrtnu datum, napravím svou fatální chybu a zlehka na něj kývnu. „Opraveno.“

„Takže už je všechno v pořádku?“ zeptá se. „Nevadí, když budu pokračovat v prezentaci?“

Blbec.

Zabodává do mě pohled jako chladný laserový paprsek, který mě drží na místě a zároveň spaluje zevnitř. Podaří se mi tyhle pocity zahnat a odvrátím zrak k prezentaci na plátnu za jeho zády.

„Tak kde jsem to skončil?“ Odvrátí se ode mě a černé sako mu obepíná svaly, jako by ani ony nechtěly být uvězněné v dusivém pekle nastalé atmosféry. „Ach, ano. Zrovna jsem se chystal oznámit fúzi.“

Fúzi?

Ve světě médií znamená fúze prakticky vždy propouštění.

Vnitřnosti mi zachvátí požár.

Žena vedle mě hlasitě vydechne a o pár čísel se na židli sesune. Pátrám v moři tváří po výrazu svého editora, Toma, a modlím se, abych našla ujištění – jenže on vypadá ještě dvojnásob zmateněji než všichni ostatní v místnosti.

„Žádný strach.“ West se svým typickým ďábelským úsměvem a šibalským leskem v očích zvedne dlaně, jako by se našimi reakcemi královsky bavil. „Neprodávám nás. To by mě ani ve snu nenapadlo. Kupujeme konkurenci.“

Hustý vzduch prostoupí úlevné mručení. West přejde na opačnou stranu místnosti a pokračuje.

„Myslím, že všichni už jste někdy slyšeli o malém časopise jménem City Gent,“ řekne a pohlédne na mě. „Pro ty z vás, kteří o něm náhodou neslyšeli, City Gent je specializovaný magazín se čtenářskou základnou podobnou té naší, ale s lokálním zaměřením. Mají podíl na trhu ve třech státech USA a na Manhattanu a mají rekordní prodeje ve stojanech ve všech nárožních vinárnách od Harlemu až po Čínskou čtvrť. Ukázalo se, že diverzifikovaná korporace, která je vlastní, má v plánu opustit tištěná média a přesunout prostředky do oblasti technologií. Jejich ztráta je pro nás ovšem zisk. S radostí vám mohu oznámit, že včera odpoledne přijali moji nabídku.“ Ukáže na ženu sedící naproti mně. „Pod mým vedením se bude o všechny záležitosti kolem fúze starat Miranda Bonhamová, takže veškeré dotazy směřujte na ni. Pamatujte ale, že je to žhavá novinka, takže možná ještě nebude mít odpovědi na všechny vaše otázky. Na drobných detailech fúze stále pracujeme, ale jakmile bude všechno jasné, podělíme se. V tuhle chvíli pro vás žádné další informace nemám.“

Muž s azurově modrým motýlkem a obroučkami brýlí stejné barvy zvedne ruku.

„Vy,“ zavolá West, jako bychom byli někde na přednášce, protože samozřejmě nikoho z nás nezná jménem. Na druhou stranu, ani já nevím, jak se tenhle muž jmenuje. Jsem si ovšem víceméně jistá, že pracuje v účtárně a začal, když jsem tu nebyla.

„Jak tato akvizice ovlivní pracovní zátěž?“ ptá se muž. „Konkrétně, přebereme jejich povinnosti, nebo se budeme slučovat i se zaměstnanci City Gent?“

West si zakryje nos prsty a zastaví se. „Má někdo z těch, kteří opravdu poslouchali, co jsem právě řekl, nějakou jinou otázku?“

Nepříjemné… Zaměřím raději pozornost na svůj zápisník, přičemž největší pozornost věnuji přeškrtnutému datu v záhlaví stránky.

Koutkem oka zahlédnu, jak se zvedá další ruka. Se zavřenýma očima čekám, než Maxwell slovně zmasakruje dalšího zaměstnance s dobrými úmysly.

„Nemám dotaz, pane Maxwelle,“ hlesne žena. „Jenom jsem vám chtěla poblahopřát. Myslím, že mluvím za nás za všechny, když řeknu, že jsme z nové kapitoly Made Mana nadšení.“

Periferním viděním  na okamžik zahlédnu snaživého podlézavce, a zjišťuji, že je to někdejší stážistka, co kdysi usilovala o moje místo.

„Děkuji…“ West se odmlčí a přimhouří oči, jako by se pokoušel vybavit si její jméno, a pak, aniž by promarnil jedinou další drahocennou vteřinu, otočí se na patě a mávne rukou. Bývalá stážistka se na židli scvrkne a pokořenou tvář jí zakryje hradba lesklých, medově světlých vlasů. „Má ještě někdo potřebu plýtvat mým časem?“

V místnosti zavládne hrobové ticho.

„No a vy nic?“ Vrátí se do čela stolu, zastrčí ruce do kapes a na jeho krásné tváři se objeví vážný výraz. „Poté, co jste zmeškala prvních patnáct minut této schůzky, jistě budete mít jednu nebo dvě otázky.“

Pokusím se polknout a půl vteřiny se v panice dusím vlastními slinami. Odkašlu si a zavrtím hlavou. Po tom ránu, co mám za sebou – a hlavně po těch bizarních dvou měsících, co jsem prožila –, by mi další veřejné zesměšnění Westem Maxwellem na duchu moc nepomohlo.

„Ne, díky. Až bude mít chvíli času, nechám se do všeho zasvětit od kolegy.“ Mrknu směrem ke svému editorovi.

Tom zvedne ruku. „Později ji zasvětím, pane Maxwelle. Nemějte obavy.“

„Dobrá odpověď.“ West zavře svůj kožený pořadač koňakově hnědé barvy a vypne projektor.

Na jazyku mi zůstává pár nevybíravých slov. Pochopila bych jeho hrubost, kdyby byla oprávněná. Cvaknu perem a pevně sevřu rty, abych omylem neřekla něco, čeho bych později litovala.

Kromě toho, král nestojí o názory svých poddaných a bez skrupulí by mě ve vteřině srazil z příslovečného sedla. A nejen to. Člověk s takovým vlivem, jaký má on, by mohl zajít ještě dál a nechat mě zapsat na černou listinu celého mediálního byznysu jediným e-mailem.

Mohl by, kdyby chtěl.

Nevím, jestli je to ten mstivý typ, nakonec… skoro ho neznám. A nejsem jediná. Na to, jak často je ve středu pozornosti, svůj osobní život drží důsledně pod zámkem. Neznám nic než fámy, které jsou příliš obskurní na to, aby se daly nějak ověřit, a detaily příliš nejasné na to, aby na nich záleželo. Mám sice fenomenální talent a dokážu na internetu najít téměř cokoli téměř o komkoli, ale pokud jde o tohohle muže, všechny vyhledavače vedou jen ke spoustě snímků z fotobanky Getty, na kterých stojí na červeném koberci (vždycky sám, nikdy s partnerkou), a hrstce pečlivě vybraných rozhovorů z Made Mana.

Ze střípků na internetu jsem se o Westu Maxwellovi dozvěděla jen tři osobní věci – vyrůstal v nějakém zapadlém městečku v Nebrasce, jeho oblíbená restaurace je Il Postino na Západní 61. ulici, kde má na každý čtvrteční večer rezervaci u soukromého stolu, a nosí boty velikosti osmačtyřicet.

Ale to, co chci vědět – všechno, co jsem kdy chtěla vědět –, je, proč je tak krutý.

„Pokud nejsou žádné další otázky nebo připomínky, můžete odejít,“ utrousí už jen West a podívá se na displej telefonu. Pak ale ještě přece jen pohlédne na mě a dodá: „Kromě vás.“

Ukážu nejistě na sebe a srdce se mi zběsile rozbuší. „Pardon?“

„Za co se omlouváte?“ odpoví se sarkastickým úšklebkem a sleduje, jak se místnost vylidňuje.

„Chcete mluvit… se mnou?“

Nečekala jsem, že by znal aspoň byť jen…

Plné rty se mu na jedné straně zvlní a ve tváři se mu objeví hluboký dolíček, ze kterého se mi nečekaně podlomí kolena.

Nelze popřít, že je to mistrovský kus.

Ale taky kus vola.

„Píšete pro mě ten sloupek… Jmenuje se Nepříjemná pravda… že?“ ptá se a má na mysli pravidelnou rubriku, v níž jako moderní žena říkám našim mužským čtenářům, „co si my dámy doopravdy myslíme“ o jejich zvycích, zájmech, svádění, postelových dovednostech a dalších záležitostech.

Jenže jsou to všechno jenom kecy.

Vždycky jsou to jenom věci, které muži chtějí slyšet.

Když jsem tu začínala, první, co mi můj editor vysvětlil, bylo, že pravda nikoho nezajímá. Pravda bolí a nikdo nehodlá vyhodit šest dolarů za časopis proto, aby mu jednu celou hodinu, co ho bude číst, bylo úplně nanic.

Celý obchodní model společnosti Made Man je zaměřen na inspirování každého muže, aby se stal tou nejlepší možnou verzí sebe sama. Nemusíte být bohatí, pohlední, úspěšní ani skvělí v posteli, abyste měli všechno – ale my vám ukážeme, jak na to. Ostatně, začínal tak i náš otec zakladatel. Byl nikdo (alespoň se to říká) a pak se stal někým. Teď má zástupy oddaných následovníků, kteří jsou přesvědčeni, že budou-li dělat všechno stejně jako on, stanou se tím, čím on právě teď je.

Kdyby tak věděli, jaký je ve skutečnosti…

„Ano.“ V krku se mi zničehonic objeví knedlík, ale podaří se mi polknout. „To je můj sloupek.“

„Ten, co jste odevzdala minulý týden… to není zrovna vaše nejlepší práce.“ Cinkne mu mobil a podívá se na dlouhou zprávu, která zaplňuje celý displej. Pak ještě dodá: „Potřebuju, abyste mi dodala ještě něco jiného.“

Tyhle články se nerodí jen tak z ničeho. Vyžadují pečlivé plánování. Spoustu výzkumu. Popíjení koktejlů do pozdních nočních hodin a dlouhé rozhovory s kolegy a mužskými kamarády, abych se seznámila s jejich názory, než se do nějakého tématu vůbec pustím. Nemůžu si jenom tak sednout k počítači a napsat nový článek.

A to ani nemluvím o tom textu, co jsem odevzdala na příští týden a který jsem napsala, když jsem byla na nemocenské. Vlastně jsem neměla pracovat, ale stejně jsem to udělala, protože tahle práce člověka poznamená hůř než expřítel typu pijavice. Víte, že vám neprospívá, víte, že opravdové úsilí do vztahu vkládáte jenom vy, ale milujete to, co vám nabízí. Finanční jistotu, záviděníhodný životní styl a naději, že život snů máte na dosah ruky, když si necháte klapky na očích a budete se, věrná a upřímná, jenom drát kupředu.

„Za tři dny jde číslo do tisku,“ říkám. Prostor kolem nás je najednou jakoby rozmazaný a vzduch horký a hustý. „Všechno je už odevzdané a zredigované…“

Neodvažuji se zeptat, proč se o svoje pocity nepodělil před týdnem, když všechno schvaloval…

Ani nevzhlédne a vyťukává zprávu do mobilu. „To zvládneme.“

Tyhle články mi zaberou nejmíň týden. A to jenom v případě, že se na ně obzvlášť soustředím – což se mi poslední dobou moc nedaří.

„Smím se zeptat, co se vám na něm nelíbilo? Abych ho mohla upravit tak, aby vyhovoval vašim představám.“ Zastrčím si pero za ucho a zápisník přitisknu k hrudi. Vypadám nejspíš jako nesmělá školačka, ale v přítomnosti tohoto muže si až příliš uvědomuji každý centimetr svého těla a nedokážu jen tak v klidu stát.

West pokrčí rameny. „Každé slovo bylo prostě špatně.“

Ještě nikdy mi nikdo neřekl, že se mu moje práce nelíbí – dokonce ani můj vrcholně upřímný a skautsky čestný editor. Za celých těch pět let jsem nikdy nemusela nic přepisovat minutu před dvanáctou. A v této fázi se už tedy domnívám, že chápu očekávání jak našich věrných čtenářů, tak muže, co mi posílá výplatu.

Tedy… domnívala jsem se.

Zírá do telefonu, rychle píše další zprávu. Pak mávne rukou, jako by mě posílal pryč. „Prostě mi do zítra, do osmi ráno, pošlete něco nového a bude to v pohodě.“

Strčí telefon do vnitřní kapsy černého saka, zamíří ke dvoukřídlým dveřím a rázně do nich strčí.

„Počkejte,“ volám a pouštím se za ním. „Chcete nějaké konkrétní téma?“

„Za to, abyste přicházela s nápady, platím já vás, Napierová. Ne naopak,“ vydechne West podrážděně a já sotva stihnu zpracovat skutečnost, že zná moje příjmení. „Jsem si jistý, že na něco přijdete.“

Článek pro nadcházející červnové číslo, který jsem napsala minulý týden, se jmenoval „Nepříjemná pravda o randění během aktivní služby“. Tom o něm řekl, že je drsný, ale povznášející a že dává naději těm, co slouží v zámoří. Naplnila jsem ho pikantními, sexy fórky od lidí, které znám a kteří chodili s někým, kdo je pracovně v zahraničí nebo na vojenské základně. Dokonce jsem zašla ještě dál a nastínila pár tipů na nápadité a romantické balíčky. A nejen to, navíc jsem bokem sepsala seznam velmi dobře hodnocených aplikací pro randění na dálku s velkorysými slevami pro osoby v aktivní službě.

Nejen že jsem vyvinula snahu navíc – všechno jsem ještě naleštila.

Chtěla jsem se vrátit s velkou slávou, abych dokázala, že na to navzdory dvouměsíční nepřítomnosti pořád ještě mám.

Nechápu, co na tom podle Westa mohlo být špatně. Tenhle člověk rozesílá každý měsíc desetitisíce časopisů všemožným vojenským jednotkám jako poděkování za jejich službu a v mém textu nebylo nic kontroverzního ani vzdáleně urážlivého.

West přijme hovor, přiloží mobil k uchu a nechá mě v oblaku prachu vonícím kůží a cedrovým dřevem dřív, než se zmůžu na další zaváhání.

Omámeně se vracím do své kanceláře.

Zamknu za sebou dveře, sednu si ke stolu a hodinu zírám do prázdného textového dokumentu.

Nevím, co napíšu, ale jednu věc vím jistě: West Maxwell je monstrum.

2. kapitola

ELLE

„Páni, jak to, že jsi ještě vzhůru?“ Moje spolubydlící Indie ve tři ráno prochází kolem mého pokoje. Promne si oči, dojde k mé posteli a se zívnutím se svalí vedle mě.

„Pátrám v duši po odpovědích na velké životní otázky.“ Zaklapnu víko notebooku a sáhnu po další bílé čokoládce Dove. Rozbalím ji a uvnitř obalu čtu vzkaz: „Nespokojte se s jiskrou… zažehněte oheň.“

„To je dobrý, to by sis měla schovat.“ Indie se natáhne přese mě a nabídne si z napůl prázdného balíčku na mém nočním stolku. „Ale teď vážně, co děláš?“

Indie vždycky trpěla nespavostí. Jako grafická designérka na volné noze si pracovní dobu určuje sama. A protože je tvůrčí typ, konkrétní hodiny jí diktuje její múza. Není nic neobvyklého, že ji slyším ve čtyři ráno a cítím, jak si v kuchyni připravuje smažený sýr, nebo ji o půlnoci zastihnu tančit v obýváku se sluchátky v uších. Nikdy mi to nevadilo, protože obyčejně usnu, jakmile položím hlavu na polštář, ale dneska pracuju přes noc, abych stihla Maxwellův termín v osm ráno. Nic by na tom nezměnilo, ani kdyby bylo naprosté ticho.

„Nikdy jsem tě neviděla vzhůru takhle pozdě.“ Otočí se na bok a podepře si hlavu rukou. „Nikdy.“

„Maxwellovi se nelíbil článek, co jsem mu odevzdala minulý týden. Dneska mi oznámil, že chce nový.“ Velice pomalu vydechuji, ale moje nervy, které jsou od té osudné schůzky v pohotovosti, to nijak neobměkčuje.

„Kdy ho máš mít hotový?“ zeptá se Indie se zdviženým obočím.

„Za pět hodin.“

Svraští svůj pihovatý nos. „Zvládneš to?“

Pokrčím rameny. „Nemám na výběr.“

„A co je špatného na tom, co jsi odevzdala?“

„To je otázka za milion, Indie,“ řeknu a opřu se o čelo postele. „Otázka za milion, sakra.“

„Co když to odmítneš udělat?“

Při té představě pobaveně zkřivím ústa. „Takhle to nefunguje.“

„Tak o čem budeš psát?“

„Čert ví. Ale já nemám ani tušení.“

Přejedu dlaní po hladkém stříbrném víku svého věrného notebooku, který za posledních pět let vychrlil desítky a desítky Nepříjemných pravd. Dostat místo ve společnosti Made Man v pětadvaceti byl splněný sen. Neznala jsem tam živou duši. Nebyla jsem tam na stáži. Neměla jsem žádné konexe. Prostě jsem jim předložila svoji práci a měla štěstí, nic víc. Naivní, s očima otevřenýma a plná potenciálu, živila jsem se adrenalinem, jenž pramenil z toho, že mohu pracovat s novinářskou elitou, a workoholismus jsem nosila jako čestný odznak.

V prvních letech jsem byla přesvědčená, že mě práce v časopise Made Man katapultuje do největších tištěných médií. Ukázalo se ovšem, že tištěná média vymírají rychleji, než kdokoli předpokládal. Pracovních míst je čím dál míň a konkurence větší než kdy dřív. Mít v dnešní době práci v tomto oboru je jako vlastnit vytoužený zlatý kupon Willyho Wonky.

Byla bych blázen, kdybych od svého životního díla odešla… Ale co je na tom nejpodivnější, je to jediná věc, na kterou jsem poslední dobou schopná myslet.

Vzrušení už mě opustilo.

Stejně jako naplnění a uspokojení.

Dřív jsem obdivovala svoje sestry, protože věděly, že je dostatečně naplňuje rodinný život, manželství a děti a že dává jejich bytí na tomto světě smysl. A já si bývala tak jistá tím, že sama se vydám jinou cestou. Nepochybovala jsem o tom, že přesun do velkoměsta a honba za kariérou mě zaplaví pocitem naplnění, nad který není. Což se taky stalo. Na chvíli.

Ale můj pohár už není plný.

Je vyprázdněný. Dutý. Prázdný – podobně jako místo, které jsem navštívila během svého krátkého setkání se smrtí.

„Možná je načase začít zvažovat možnosti,“ pronese Indie.

„O čem to mluvíš?“

Hodí po mně obalem od čokolády. „To je vzkaz, co jsem dostala, ale myslím, že byl nejspíš určený tobě. Chci další pokus.“

Indie strčí do pusy bílý čtvereček a pak si vezme z mých tenčících se zásob druhý kousek.

„Dopřej si bublinkovou koupel,“ rozbalí Indie nový vzkaz. „No to určitě… Věděla jsi, že bílá čokoláda ve skutečnosti není čokoláda? Je to jenom cukr, kakaové máslo a vanilka, co předstírají, že jsou extravagantní verzí té pravé čokolády. Ale to nikoho nezajímá. Vidí nápis čokoláda, a protože chtějí věřit, že to přece musí být čokoláda, tak to čokoláda opravdu je.“

„To jsem věděla,“ řeknu. „Není to šílené, jak nám pořád někdo lže a my jsme s tím prostě… v pohodě? Ani nemrkneme. Je to tak běžná součást našich životů, že nás pravda znervózňuje. Jako filtry na sítích. Všichni je používají a všichni vědí, že tak nikdo ve skutečnosti nevypadá, ale stejně to všichni akceptujeme.“

„Jo, je to otrava. Ale co se dá dělat?“ Strčí si do úst druhý dílek falešné čokolády a zmačká obal se vzkazem o bublinkové koupeli.

„Když si sundáš klapky z očí, je vyčerpávající pořád třídit, co je skutečné a co ne,“ pokračuji. „Dneska večer jsem si četla nějaké své starší články a bylo to, jako bych… s každým slovem umírala. Vím, že je to asi dost necitlivé vyjádření, vzhledem k tomu, že jsem nedávno umřela, ale cítila jsem se tak. Nebyla jsem na svoji práci hrdá – byla jsem jí znechucená.“

„Tvoje práce není nechutná, Elle. Věř mi. Jenom jsi teď ve stresu kvůli tomu hloupému termínu, tak nad tím moc přemýšlíš.“

Ještě přede dvěma měsíci bych s ní souhlasila.

„Ty články jsou cringe,“ odpovím. „A jsou plné lží. A já už je nechci psát.“ Slova mi ostře zabrnkají o jazyk a obě nás zaskočí natolik, že se na nějakou dobu rozhostí ticho.

„No, já si nemyslím, že jsou cringe,“ ozve se po chvíli Indie. „Myslím, že jsou vtipné, a když je čtu, mám pocit, jako by to byl dopis od kamarádky. Jsou čtivé. A dojemné.“

„Toho si vážím. Opravdu. Ale můj sloupek se jmenuje Nepříjemná pravda, a přitom jsou to samé kecy.“ Natáhnu se pro další čokoládku a přejedu prsty po pomačkaném modrém obalu.

„Pomáhají lidem cítit se dobře. Koho zajímá, že jsou to kraviny?“

Zasměju se. „Mě to zajímá.“

„Nikdy předtím ti to nevadilo.“

Otočím se na ni. „Přesně tak. A o to jde. Nikdy předtím mi to nevadilo. A teď, když mi to začalo vadit, nemůžu o tom přestat přemýšlet.“

„Nebuď na sebe tak přísná. Jenom děláš svoji práci. Kdyby tě za psaní toho sloupku neplatili, psal by ho někdo jiný. Myslíš, že každý módní návrhář miluje to, co navrhuje? Myslíš, že každý učitel chce učit všechny ročníky, na které má aprobaci? A vem si třeba mě – myslíš, že miluju každý projekt, který mi spadne do klína? Ne. Někdy je ta práce prostě jenom práce. A účty se samy nezaplatí.“

Zatahám za uvolněnou nit na přikrývce. „Chtěla jsem dělat novinařinu, co pamatuju. Chtěla jsem psát články k zamyšlení, inspirovat čtenáře ke změnám a dostávat ty nejlepší a nejžádanější rozhovory jenom díky svojí pověsti. To, co píšu teď, je urážka toho všeho.“

„Naštěstí žijeme ve světě, kde je možné všechno. Tyhle věci pořád můžeš dělat, zlato.“

„Když budu šedesát hodin týdně pracovat pro Made Mana, tak ne.“ Odfouknu si z očí pramen vlasů. „Kdybys viděla, jak dneska West Maxwell mluvil se zaměstnanci. Něco neuvěřitelnýho.“

„Především o něm přestaň mluvit celým jménem. Přičítáš mu příliš moci nad svým vlastním životem. Bůhví, že jí má už víc než dost.“ Indie mi vytrhne z ruky nerozbalenou čokoládku. „Navíc to zní divně. Lidi neříkají Oprah Oprah Winfreyová, říkají jí prostě Oprah. A za druhé, silně pochybuju, že se jakkoli liší od ostatních mocichtivých pitomečků ve třídílném obleku – zvlášť v tomhle městě. Kdyby tu nebyl on, bude na jeho místě nějaký jiný kretén.“

Možná má pravdu.

Ale možná ne.

„Kvůli němu se dneska cítím takhle maličká.“ Sevřu palec a ukazováček. „Měla jsi mě vidět, jak jsem se celá třásla, jak mi bylo na zvracení a jak jsem mu poslušně dovolila, aby moje sebevědomí rozmetal na prach. Je to monstrum, Indie, a i ze mě se stává příšera.“

„Jenom proto, že mu to toleruješ.“ Otáčí v prstech falešnou čokoládu a pak z ní sundá obal. „Už mu nedovol, aby měl nad tebou takovou moc. Nedávej mu ji.“

„Máš pravdu.“

„Jako vždycky,“ mrkne Indie.

„A proto bych měla skončit.“ Ta slova mě znepokojivě šimrají na rtech a přenesou se mi z mysli na jazyk dřív, než je stihnu zarazit.

Indie se posadí a zvedne ruku. „Ale no tak, nedělejme unáhlené závěry.“

„Poslední týden, každou minutu, co jsem strávila v té kanceláři…“ Hlas se mi vytrácí. „Je to, jako by ze mě něco znovu vysávalo život. Jenomže tentokrát pomaleji.“

 Toho dne, kdy jsem umřela, jsem ráno odcházela z bytu svého tehdejšího přítele v centru města a snažila se stihnout před prací hodinu spinningu. On už jel na ranní schůzku a já zůstala, abych si trochu přispala, protože jsme předešlé noci byli dlouho vzhůru. Sotva jsem ze stolu sebrala klíče, abych zamkla, projel mi lebkou ostrý, ochromující výboj bolesti. Svalila jsem se na zem, nohy úplně bezvládné, vidění rozmazané. Bolest byla příliš silná na to, abych se dokázala pohnout nebo normálně přemýšlet.

Poslední věc, kterou si pamatuju, než jsem ztratila vědomí, bylo, že se otevřely dveře a stála v nich černovlasá žena s těma nejsmutnějšíma očima, jaké jsem kdy viděla, v šoku a s otevřenými ústy.

Ukázalo se, že Matt, můj přítel, se kterým jsem chodila půldruhého roku, je ve skutečnosti ženatý otec tří dětí z Jersey, který žije dvojí život.

Jeho žena si na základě podezření, která se za poslední rok nahromadila, nedávno najala soukromého detektiva a nechala manžela sledovat – a to vedlo k odhalení jeho tajného bytu, který financoval penězi z jejího svěřeneckého fondu.

Kdykoli si na to vzpomenu, je mi z celé té záležitosti fyzicky špatně a s Mattem jsem nepromluvila od chvíle, kdy se den nato dostavil do mého nemocničního pokoje. Ale nejtrpčí na tom všem je skutečnost, že kdyby se tam ta nešťastná žena právě v tu chvíli neobjevila, teď už bych tady nebyla.

„Jsem strašně unavená, Indie,“ povzdychnu si.

„Tak si jdi lehnout…“

„Ne, chci říct, že už mě unavuje žít tuhle bizarní, filtrovanou verzi života, ve které je každé rozhodnutí, co udělám, každý můj krok ovlivněný strachem. A každé slovo, co vypustím z úst, je jen jakýsi falešný odvar z pravdy.“ Nakloním se k ní. „A můžeme za to všichni. Všichni do jednoho. Kdy jsi naposled viděla na internetu fotku, která by neměla filtr a nebyla vyretušovaná? Kdys někomu naposled odpověděla upřímně, když se tě zeptal, jak se ti daří? Já ještě přede dvěma měsíci nevynechala jedinou hodinu spinningu. Ne proto, že bych spinning milovala. Bylo to proto, že jsem se bála, co se stane, když tam přestanu chodit. Rozkydla bych se, musela utratit balík za nové oblečení, a co by tomu řekli lidi? A pak celá ta záležitost s Mattem.“ Po vyslovení jeho jména mi zaskřípou zuby. „Nikdy jsem si nemyslela, že budu patřit k lidem, co se bojí být sami, ale i potom, co to s ním přestalo klapat, jsem se bála, že budu taková ta ženská, co v pátek večer sedí sama doma a přichází o všechnu zábavu. Vlastně jsem se bála tak moc, že pokaždé, když se mi do myšlenek vkradl nějaký střípek pochybností nebo se objevilo sebemenší výstražné znamení, všechny jsem je umlčela výmluvami.“

Indie pevně tiskne rty a jen poslouchá.

„Jsme všichni tak pohlcení snahou vyhnout se jakýmkoli nepříjemnostem, že ztrácíme kontakt s realitou,“ pokračuji. „Jsme tak rozmazlení všemi těmi články, reklamami a vztahy, co nám dělají dobře. Hladovíme po obrázcích, jež nás přesvědčují, že máme možná šanci být ve správném osvětlení krásné, a držíme se přesvědčení, že když najdeme někoho, kdo s námi bude trávit víkendy, znamená to, že máme nějakou cenu… ale nic z toho není skutečné.“

Indie se podívá na starožitný budík na mém nočním stolku. „To bylo tak… neuvěřitelně hlubokomyslné – na to, že je půl čtvrté ráno, zlato.“

Opřu se do polštářů, zakryju si oči dlaní a dlouze, ztěžka oddechuju.

„Ale máš pravdu,“ dodá, „ve všem.“

„Kéž bych neměla. Bylo by to jednodušší.“ Myslím, že většina z nás jede na autopilota – a já na tom byla přede dvěma měsíci stejně. Vydrápala jsem se na vrchol a usnula na vavřínech, spokojeně jsem si tam hověla a vážila si práce, která mi vyhovovala, muže, co nebyl dokonalý, ale byl pro mě zdánlivě ideální. Část mého já se samozřejmě usadila. Pořád jsem ale měla celý život před sebou – nebo jsem si to alespoň myslela. Myslela jsem, že mám fůru času na to, abych budovala takový život, jaký jsem vždycky chtěla žít.