© Renata Šindelářová, 2023

Obálka © Renata Šindelářová, 2023

© Nakladatelství Renata Šindelářová - Literární strom, 2023

ISBN 978-80-907928-5-2 (epub)

ISBN 978-80-907928-6-9 (mobi)

VLKŮ SE NEBOJÍM

Renata Šindelářová

Tato elektronická kniha obsahuje dvě verze totožného příběhu.

V první části je psán ve 3. osobě:

Nika srostla se stativem, přestala existovat jako osoba. Nyní byla zprostředkovatelem zázraku. Ještě že tělo zvládalo fungovat bez její vůle, jinak by se jí muselo zastavit srdce. Zapomínala dýchat.

V části druhé najdete stejný příběh, ovšem tentokrát v 1. osobě:

Srůstám se stativem, přestávám existovat jako osoba. Jsem zprostředkovatelem zázraku. Ještě že tělo zvládá fungovat bez mojí vůle, jinak by se mi muselo zastavit srdce. Zapomínám dýchat.

Můžete si vybrat, jaký styl vám více vyhovuje. Pokud jste si zvolili vyprávění ve 3. osobě, tak prostě pokračujte dál. Jestliže vám více sedí 1. osoba, přejděte do druhé poloviny knihy.

Užijte si to!

Začarovaná

Do jakého zvířete by se nejraději začarovala?

„Do vlka,“ odpověděla Berenika na otázku.

„Hezké zvíře. Co se ti na něm nejvíc líbí?“

Nikdo by si na ni nedovolil! To ale nemohla říct.

„To by se tě asi všichni báli, viď?“ pochopila psycholožka.

Jen mlčky, zdrženlivě přikývla.

Pak ženu zajímalo, na koho by zavrčela. Dívka poplašeně uhnula pohledem, stáhla se do sebe. Před očima se jí odvíjel film… Asi na Filipa, svého bývalého kamaráda. Nebo i současného? Nevěděla jistě, do jaké kategorie Filip patří, protože se k ní většinou choval hezky. Zaskřípalo to jenom jednou. Zato na Ritu by vrčela dlouho! Dokud by ji s pláčem neprosila o milost! Ta falešná potvora vždycky něco provedla a pak to svedla na někoho jiného. Nikdo si na ni ale netroufl žalovat, byla pomstychtivá. Žalobníčky trestala.

„Nemusíš mi to říkat,“ ujistila ji psycholožka a vysvětlila, že se každý můžeme začarovat do jakéhokoliv zvířete, můžeme získat jeho vlastnosti. Můžeme být moudří, odvážní, rychlí, cokoliv si jen přejeme. Stačí jen začít věřit.

V tom okamžiku Berenika věděla, že se to už dávno stalo. Ona byla vlkem, jen si to dosud neuvědomila. Nepřátelila se s každým, ale když měla někoho ráda, postavila se za něj. Pokud se necítila dobře, vyla žalostně do měsíčního svitu. A jestliže někdo překročil její hranice, neváhala kousnout. Měla svobodného ducha.

Nika rozhodně patřila daleko víc do přírody než do města. Měla pro ni vyvinutý instinkt, všímala si detailů. Vždyť kdo jiný vnímal žíhané listy užovníku na chodbě dětského domova jako sloup k pavučině, která se táhne od květináče k oknu? Kdo kromě ní chodil k rybníku v parku pozorovat, jak vážky se žábami spolu loví komáry, ale někdy se vážky samy stanou potravou žab? Copak někdo jiný než ona viděl za pečlivou snahou údržbáře posekat dětem trávník pouze ukradené zásoby pylu a rozšmelcované mraveniště pod tújemi?

Náročný den

Svou práci veterinární asistentky Berenika milovala, a to i přestože se občas do řady dobře končících případů propašovala smutná tragédie. Postupně si na to zvykla. Rozlišovala situace.

Pokud šlo o starého psa, který ji pohledem plným utrpení prosil o rychlý konec, nebylo to vlastně tak strašné. Milosrdnost úkonu otupěla jeho děsivý úděl. Niku naopak napadlo, že v tomhle jsme ke zvířatům vstřícnější než k lidem, kteří běžně nemají podobnou možnost volby.

Horší případ nastal, když se na vyšetřovacím stole ocitlo mládě. Pokud se tak navíc přihodilo zbytečně, kvůli lidské ignoranci, hlouposti či neopatrnosti, vzbudilo to v ní vždycky stejnou negativní reakci. Pohrdání. Nenávist k majiteli, který to dopustil. Přestože věděla, že nemůže být z principu krutý, když přivedl miláčka k nim; nepatří do sorty skutečných trýznitelů zvířat. Jen těžko svůj hněv ovládala, takže se pro jistotu vyhýbala očnímu kontaktu, nevydržela by mlčet.

Soustředila se na tvář svého šéfa, zažehávala v jeho výrazu naději. Vždycky existovala šance, že veterinář ještě přijde na nějaký další nápad, jak pacienta vyrvat z náruče smrti. Bezvýhradně Kryštofovi věřila, obdivovala ho. Byl to jedinečný diagnostik, dokonalý chirurg a navíc výjimečně citlivý a ohleduplný muž. Se svými pacienty soucítil a k lidským klientům se choval výhradně zdvořile – dokonce i k těm, kteří si to podle ní vůbec nezasloužili.

Dnešní ordinační hodiny zpestřil vpád zřízence ostrovského útulku. S sebou táhl hubeného, velmi zanedbaného psa střední velikosti, srst samý šrám a žmolek, jedno ucho mu plápolalo kolem hlavy jako vlajka napůl žerdi. Celou čekárnu a následně ordinaci naplnil nezaměnitelný pach nekrotizující tkáně. Zcela zřejmě byla zapotřebí amputace.

Ošetřovatel rychle vysvětlil situaci. Pes se už nějakou dobu potuluje mezi Horní Blatnou a Abertamy, je bez obojku, čip nemá, nikdo ho nezná. Odchytili ho policajti a odvezli k nim do Ostrova. Jejich péče ale nestačí, je potřeba ho pečlivě ošetřit, ověřit, zda nemá vzteklinu, poté po uzdravení naočkovat.

„Tak ukaž, podíváme se, co se ti stalo,“ obrátil se Kryštof na chlupáče, který si ho nedůvěřivě prohlížel. Z hrdla se vydralo výhružné zavrčení.

„Choval se agresivně?“ ověřoval lékař u jeho doprovodu.

„Dal nám zabrat. Zatím je dost vyděšený.“

„Tak ho radši nejdřív trochu zklidníme. Bereniko, připrav sedator,“ nařídil. „Bude mít tak kolem dvaceti kilo,“ odhadoval, aby mohl spočítat dávku.

Za čtvrt hodiny se všichni tři skláněli nad spícím a už pouze jednouchým psem. Zvíře mělo po celém těle několik zranění, většinou čerstvých. Kryštof rány pečlivě čistil. „Musel se někde porvat, tohle mu způsobily jiné zuby,“ soudil.  Ukázal na pohmožděná místa. „Tohle spíš vypadá jako od nějaké tyče. Ale jako tulák se nenarodil, musel být na řetězu, podívejte na ten sedřený, olysalý krk. Nohy má přitom stavěné dobře, kosti jsou pevné, takže ve štěněcím věku byl živený správně. Teď mu budou tak dva a půl až tři roky.“

Kdyby pacient nevypadal tak zuboženě, byla by to vlastně moc krásná, zlatohnědá border kolie sprsknutá s labradorským retrívrem. Takový pes má předpoklady pro přátelskou náturu, inteligenci, lovecké pudy a potřebu dostatku pohybu. Těžko soudit o agresivitě, to už záleží na jeho předešlých zkušenostech. Ke svým zraněním mohl přijít pouze v sebeobraně.

„Myslím, že bude vychovatelnej,“ potvrdil Bereničiny myšlenky ošetřovatel. „Akorát že bez toho ucha si ho nikdo nevezme. Ten zůstane v útulku až do důchodu,“ předpověděl mu se zachmuřeným výrazem sudičky, jež navzdory svému přesvědčení musí vyřknout zápornou věštbu.

Nika začínala tušit, že jí tahle věta uvízne v hlavě a s úpornou paličatostí se tam bude držet hodně, hodně dlouho. Probíhalo to tak vždycky, když měla dojem, že by mohla zvířeti pomoci.

Po skončení ordinační doby uklidili s Kryštofem ordinaci. Lékař přerovnal krabičky léků, které v rychlosti vytáhli ze skříňky a nevrátili zpět. Nika se chopila kýblu s hadrem. Operační i vyšetřovací stůl sice otírali po každém pacientovi, přesto bylo potřeba ho na konci pracovního dne důkladně vydezinfikovat. Setřít se musela také podlaha.

Při práci pokukovala po svém nadřízeném. Vypadal roztomile, jak se soustředil na přepočítávání lahviček před chystanou objednávkou. V plášti mu to slušelo, působil důležitě – čímž se ovšem potvrdil pouze fakt, že Berenika podléhá syndromu uniforem. Kryštofa si přitom vážila především za jeho laskavost a obětavost. Tenhle chlap ztělesňoval všechny její představy nejen o ideálním muži, ale o ideálním člověku vůbec.

Všiml si, že ho sleduje, a zarazil se. „Promiň, nevnímal jsem. Potřebovala jsi něco?“ Díval se na ni svýma laskavýma očima, a aniž by to tušil, rozechvíval v ní nejistotu. Obvykle se nestarala o to, jak vypadá, ale když na ní spočinul jeho pohled, najednou si uvědomila, co všechno mohla dnes ráno udělat lépe. Vyčesat si vlasy vysoko, protože jí jednou podobný účes pochválil. Nanést na víčka trochu vínové barvy, protože ta krásně kontrastovala s jejími zelenými duhovkami…

„Ne, nic,“ vyrazila ze sebe a vrátila se k práci.

Rozloučili se a pospíchali každý do svého domova.

Berenika nejprve zašla obstarat malý nákup. Co bude dnes vařit? Na co má chuť? Matně vzpomínala, co ve spíži chybí. Nikdy si doma nevyšetřila chvilku, aby sepsala seznam, což se vždycky ukázalo jako velká chyba, když stála před regálem. Zase budou mít doma dvacet prášků do pečiva a žádnou mouku.

Poté vyrazila natankovat. Zítra možná zkusí užít poslední zbytky sněhu, vypálí na běžky kolem Klínovce, tak ať má pro všechny případy plnou nádrž. Hory bývají v zimě zrádné, může někde na pár hodin uvíznout v nenadálé sibérii, lépe se na takovou možnost předem připravit.

Ustaraně zasunula tankovací pistoli do hrdla nádrže, když si všimla Mourka. Pohled na odpočívajícího kocourka místní pumpařky jí připomněl, že jí běžná denní rutina nasadila do mysli emoční otupělost. „Ahoj, číčo, jak se vede?“ pozdravila vesele vysvoboditele svého úsměvu.

Malý pyšný krasavec, obvykle tak lačný po pohlazení, se dnes neobtěžoval ani zvednout hlavu. Že by se právě nacpal granulemi a hodlal je nerušeně trávit? Šla za ním a natáhla k němu ruku. V tom momentě jí došlo, že něco je jinak. Kocour zareagoval podrážděně. Celé jeho tělo vlastně působilo staženě, jako v křeči.

Spěchala ke kase zaplatit útratu. „Prosím vás, co se stalo Mourkovi?“ položila majitelce důležitou otázku. „Vypadá strašně.“

„Ále, srazilo ho auto,“ kabonila se žena. „Od tý doby vypadá takhle.“ Tón naznačoval sice problematickou, přesto banální záležitost, jíž není potřeba věnovat zvláštní pozornost. Ženská očividně patřila do sorty omezenců, pro které je kočka pouze bezduché stvoření, lapač myší, součást vybavení domácnosti, které lze vyměnit za jiné, když doslouží, jako jakékoliv jiné spotřební zboží. Proč si takoví lidé pořizují mazlíčky?

„Takže u veterináře jste nebyli. Myslím, že má nějaké vnitřní zranění, je celý naježený, potřebuje pomoc!“ Uvnitř sebe vnímala, jak začíná hysterčit.

Ženská se tvářila nesouhlasně. „Každej na to nemá, slečinko,“ odvětila  pohrdavě. Jako by veterinární asistentky odjakživa vydělávaly na rozdíl od pumpařek miliony. „Je to jenom zvíře. Příroda by se s ním taky nemazlila. Buď se z toho dostane, nebo ne.“

Že ji chytí pod krkem a zahraje si s ní „oslíčku, otřes se“?!

Znala už ale dobře tenhle typ zabedněných chovatelů, aby věděla, že nemá smysl pokoušet jim apelovat na svědomí. „Kdy přesně se to stalo?“ zeptala se odměřeně.

„Předevčírem,“ zněla stejně strohá odpověď. Poté babizna uhnula pohledem ke dveřím, do kterých vstoupil další zákazník. „Takže stojan dvě?“ usmála se na něj.

Uvnitř Niky detonace. Předevčírem?! Mourek už se nejspíš ani zachránit nedá! Bylo to nutné? Copak je jeho bolest menší jen proto, že o něm nedokáže napsat esej? Že je to „jenom zvíře“?

A my jsme co?

Vrátila se ke kocourovi. Jak jí to dovolil, opatrně ho prohlédla. Rychle odhalila, že zdaleka nejcitlivější je pro něj oblast břicha. Rýsovalo se mu tam pár podlitin, takže měl stoprocentně vnitřní zranění. Bože! Tu ženskou by nejraději nechala několikrát přejet kombajnem, ať trpí!

S rozporuplnými pocity zmaru a zoufalství nastoupila do vozu. Cestu domů vůbec nevnímala, řídila na automat. Místo silnice před sebou viděla trpícího Mourka a jeho ignorantskou paničku.

Zaparkovala před hájenkou, ale nevystoupila. Nemohla se vrátit domů a dělat, že je všechno v pořádku. Nedokázala si představit, že by jí jakákoliv činnost udělala radost. Stejně by na Mourka celý večer myslela. Musí mu pomoct!

Obrátila auto a odhodlaně vyrazila k ordinaci. Musí ho těch bolestí zbavit!

Ve vyšetřovně se svítilo. Kryštof očividně také řešil nějaký akutní případ, kvůli kterému se vrátil. Byl to náročný den. Jeden z těch, které sice dávají jejich práci smysl, ale zároveň zanechávají šrámy v duši.

Vletěla dovnitř.

„Bezva, že jsi tady! Mám tu akutní poporodní krvácení!“ halekal na ni od stolu, kde apaticky ležela fenka anglického buldoka.

Naléhavě dirigoval Bereniku k nástrojům.

Po chvilce bylo jasné, že musí zvíře vykastrovat.

Majiteli se rozhodnutí vůbec nelíbilo. „Je to chovná fena a je ještě moc mladá!“ snažil se bránit zákroku.

„Můžete si vybrat. Buď bude mrtvá, nebo vykastrovaná,“ navrhl mu Kryštof studeně. Takhle přísně se zákazníky většinou nemluvil.

Když nad buldočicí osaměli, rychle jí vysvětlil. „Tenhle muž má už třetí fenu. Ty první dvě mu porodily ke stovce štěňat a pak obě skončily v útulku. Téhle se po kastraci taky určitě zbaví. Nejspíš ji prodá, i když pod cenou. Třeba ale prožije lepší život, než kdyby zůstala u něj.“

Prostě hajzl.

Po operaci šli zkontrolovat štěňata. Chlap je přinesl s sebou a Kryštof je mezitím uložil do tepla pooperačního boxu. Miminka byla už očištěná, ale měla hlad. Také potřebovala masáž bříška, kterou jinak provádí zdravá fena jazykem. Kryštof ukázal chovateli, co a jak má dělat, prodal mu speciální štěněcí mléko, půjčil nahřívací dečku a poslal ho s prcky domů. Teď se o ně bude muset starat sám, a to minimálně každé dvě hodiny.

Společně sledovali odjíždějící vůz, Berenika rozpolceně.

„Neboj, udělá to pro ně, znamenají pro něj peníze,“ odpověděl Kryštof na její nevyslovenou otázku.

Konečně se dostali k tomu, proč přišla. Vylíčila situaci a žádala dva mililitry penbitalu. Když viděla, jak Kryštof zalapal po dechu, ujistila ho, že útratu zaplatí.

„O peníze nejde. Ale ty to chceš té kočce fakt píchnout?“

Pokrčila rameny. „Jo, to zvládnu.“

„O tom ale vůbec nemluvím.“

Došlo jí, že naráží na etický kodex veterináře. Bez majitelova souhlasu by se neměla ke kocourovi ani přiblížit. „Zbavit zvíře utrpení je pro mě priorita. I kdyby mě za to měli zavřít,“ pyskovala.

Kryštof se na ni podíval, pak sklouzl pohledem na dosud spící fenu, znovu na ni. „Prosím tě, pojď, sjedeme tam spolu, jen na otočku,“ rozhodl.

Přesně proto se do něj zamilovala! On vždycky udělá, co je správné! A přitom má odvahu se za svá slova postavit. I když se s každým snaží vyjít po dobrém, nikdy mu nejde o to, někomu se zalíbit. Ve správném okamžiku dokáže jít i proti proudu. Kolik takových lidí existuje?

Zastavili u benzinky a Kryštof vstoupil do prodejny, aby si promluvil s majitelkou. Byl přesvědčený, že když jí nabídne ošetření a eutanazii zdarma, nebude to problém. To mu bylo podobné, chtěl jednat fér. Diplomacie ovšem byla určitě vhodnější taktika než ta její. Ona by kocourkovi pomohla pokoutně a nakonec by možná ironicky čelila obvinění, že ho zabila. Vyloučit to nemohla, někteří lidé se chovali dost nevyzpytatelně.

Zatímco Kryštof vyjednával, zamířila zkontrolovat Mourka. Na první pohled nic nového, oči na škvírku a tělo bez pohybu, skoro to vypadalo, že jen odpočívá. Při důkladnějším prozkoumání však zjistila, že se jeho stav zhoršil. Kromě předchozí strnulosti ztěžka dýchal, zevnitř těla vycházel nepravidelný třes. Bodejť ne, po každém traumatu se musí zvíře držet v teple, zatímco ten chudák tady ležel na kusu kartonu. Ani když žil celoživotně venku, nedokázal chladu odolávat. Pokud Nika předtím o své diagnóze trochu pochybovala, nyní si byla víc než jistá. Mourkovi zbývalo tak čtyřiadvacet hodin života, a to v silných bolestech a utrpení.

Zevnitř benzinky slyšela vzdálené hlasy. Nerozuměla sice jednotlivým slovům, ale z rozčilených hlasů snadno vydedukovala, že souhlas k utracení nedostanou. Bože, ta jedubaba je ale zatvrzelá!

Chvíli poté vylezl ze dveří zarudlý Kryštof, rysy ztvrdlé neúspěchem, vrtěl odmítavě hlavou. Nastoupili do auta.

„Je mi to vážně moc líto, snažil jsem se. Nemůžeme dělat víc,“ pronesl odcizeným tónem, kterým zřejmě nepřesvědčoval jen ji, ale také sebe. „Nikdy nezachráníme všechny, Niki.“

„To je v pohodě, Kryštofe,“ ubezpečila ho. Hrdlo se jí stáhlo. Ne, nesmí na Mourka vzpomínat takhle, pořád to v její vzpomínce bude ta přítulná kočka, která ji na benzince pokaždé vítala důvěrným třením o nohu.

„To jsem rád, že to tak bereš.“

„Neberu. Já jsem se o něj totiž postarala,“ vysvětlila.

„Niki! To nemůžeš!“ zareagoval, ale přesto se výraz v jeho tváři uvolnil. „No, ty kráso, to je průšvih. Tak to jsem nečekal. Ty jsi pěkný éro, víš to?“

I když ji okřikl, vypadal vlastně mnohem víc pobaveně než šokovaně, což ji povzbudilo. „K vašim službám, pane. Vinna v plném rozsahu.“

Hystericky se zachechtal.  „Ty mě vždycky něčím překvapíš! Doufám, že nás nebude ta gestapačka žalovat...“

Ani teď to nemyslel jako Ničinu plnotučnou pochvalu, přesto se postavil na její stranu.

„Akorát je na tom blbý, že odteď budu muset asi jezdit tankovat jinam,“ přemítala poťouchle.

„Což je tady na horách docela…“

„Opruz,“ doplnila ho.

„Chtěl jsem říct problém, ale tvůj výraz daleko lépe vystihuje jeho nepříjemnost,“ tvářil se vážně. „Obávám se, že jsem nejen okolnostmi, ale i jistým zadostiučiněním nucen jít do toho s tebou.“ Nastavil jí dlaň, aby si na stvrzení dohody plácli.

„Tomu říkám spiknutí!“ jásala.

Vrátili se do ordinace.

Šli dozadu k hospitalizačním boxům. Fenka se začínala právě probírat. Lékař ji starostlivě zkontroloval.

„Vypadá dobře, z nejhoršího je snad venku,“ mínil po chvíli spokojeně. „Ale jestli jí ten chlap dá ke štěňatům, aby měl v noci klid, tak jí prckové potrhají stehy. Budu si ji tady muset nechat.“ Závěrečné rozhodnutí už tak potěšeně neznělo.

„Já ji ohlídám,“ nabídla se. Chtěla se mu zavděčit? Možná. Svým způsobem to ale potřebovala i kvůli sobě. Zůstat v práci a přebít Mourkovu smrt záchranou života. Aby zůstala zachována rovnováha mezi dobrem a zlem. Na pátečním chladném večeru na samém konci zimy jí připadalo fajn také to, že už nikam  nemusí, nákup má připravený v autě. Uvaří si čaj a uvelebí se k odpočívání, prolistuje pár Kryštofových knih, což najednou vnímá jako velice intimní záležitost. Bude se dotýkat stejných stránek...

Veterinář se rozzářil. „Vážně? To by bylo skvělé! Určitě ti to nebude vadit?“ Z každého slova sálala úleva, že jeho plány na páteční večer zůstaly nedotčeny.

Ukázal na rozkládací křeslo v rohu místnosti. „Zvládneš to?“ ujišťoval se. Ten proklatý kus nábytku si občas paličatě vedl svou.

„Ale jo.“ V nejhorším ho ztrestá sekyrkou a pak pokorně půjde koupit nový.

„A deka je...“

„Vždyť já vím,“ zarazila ho. „Klidně běž.“ Samozřejmě by byla raději, kdyby se o buldočí maminku postarali spolu, ale co se dá dělat. Některé sny zůstanou navždy pouze sny.

Oblékl si bundu, natáhl čepici, náhle se zasekl v pohybu. Zadíval se na ni. „Niki, musím se ti k něčemu přiznat. Zpočátku jsem o tobě hodně pochyboval, neměla jsi žádné zkušenosti. Ale teď myslím, že jsem měl štěstí. Jsi výborná asistentka.“ Vykročil k ní, přátelsky pro ni rozevřel náruč.

Couvla... Ne, tak to se odehrálo jen v její mysli, zamrzla na místě.

„Jedna z nejlepších, co pro mě kdy pracovala!“ horlil. Natahoval po ní pařáty.

„Zase to nepřeháněj,“ ohradila se.

Nechala se obejmout.

Vyrozuměl, stáhl se a zatvářil rozpačitě.

Došlo jí, že ho tím nejspíš urazila. „Já… Promiň. Jenom nemám ráda lichotky,“ vysvětlila po pravdě.

Léta praxe z děcáku. Vnitřní sebeobrana. Vždycky když po ní někdo něco chtěl, začal jí podlézat, falešně lichotit. Holky proto, aby jim půjčila kapesné nebo telefon, někdy nenávratně. Kluci, aby měli od koho opisovat úkoly. Vychovatelky, aby získaly spojence a bonzáka. Pěstouni nejspíš proto, aby měli důvod nechodit do práce. Nesnášela pochlebování!

„No dobře, tak promiň. Příště ti raději vynadám,“ slíbil škodolibě.

Trefa! Dostal ji. Uklidnila se. Co blbne? Kryštof se přece neumí přetvařovat, je čistá duše, svůj kompliment mínil upřímně! „Vlastně si taky myslím, že jsi nejlepší veterinář, i když jsem nikdy u jiného nepracovala,“ vrátila mu ho.

Úlevný smích. „Tak to nebylo moc těžké se dostat do finále.“

„Stejně by ses tam dostal, protože máš obrovský srdce,“ připustila.

„To ty taky,“ namítl a shrnul to: „Máme hodně společného.“ Jeho tvář takhle zblízka vypadala jinak. Nikdy dřív si nevšimla drobných pórů na jeho tváři... Stáli kousek od sebe, téměř se jeden druhého dotýkali. Vnímala, jak se jí naježily chloupky kolem páteře. V hrudníku zaznamenala tachykardii. Začala se potit. Marně se snažila z jeho tváře vyčíst něco… Sakra, to teď, teď by ji měl obejmout!

On nic. V prostoru mezi jejich těly houstlo trapné ticho.

Tak dost!

„Já mám spíš větší držku než srdce,“ zavtipkovala.

Komentovat to nestihl, přerušil ho mobil.

Sáhl po něm, na brýlích se zaleskl odraz displeje. Celkem zbytečně ji informoval: „Budu muset jít.“

Pocit důvěrné blízkosti se rozplynul. Nyní proti sobě stáli zase už jen dva obyčejní kolegové.

Chápavě kývla. „Jasně.“

„Stejně to schytám, že jsem tu byl dlouho,“ poznamenal.

„Taky budu muset zavolat Wernerovi, aby nejančil,“ připomněla si, čímž mu zároveň projevila solidaritu.

„Tuhle práci by měli dělat buď jenom lidi, co žijou single, nebo ji musí dělat oba,“ uzavřel.

„Já bych ji s tebou dělala ráda,“ nabídla mu provokativně. Bohužel pouze v duchu. V reálu ho strkala ze dveří. „Tak už běž!“

Její srdce se roztříštilo na tisíc střípků, když zaslechla, jak venku zašvitořil do telefonu: „Neboj, zlato! Za chvíli jsem doma.“

Rozhodnutí

Berenika vstoupila do ředitelny a s nedůvěrou vzhlédla k zarostlému udělanému chlapovi v zeleném mundúru. Jednou se už viděli a Nika věděla, že její nový pěstoun je myslivec, ale vůbec z toho neměla radost. Myslivec je v podstatě hezčí synonymum pro řezníka. Nestará se o lesní zvěř z lásky nebo dobročinnosti, vykrmuje si ji za stejným účelem jako ježibaba Jeníčka s Mařenkou: chce ji sežrat.

„Rád tě zase vidím,“ podával jí ruku. Stejně to udělal i minule, když se jí představil jako Werner. To gesto ji zaskočilo. Ještě nikdy si s ní žádný dospělý takhle nepotřásl. Líbilo se jí, že z ní nedělal malou holku. Na paměti ale měla, že se možná jen přetvařuje. Známe se. Každý dokáže být chvíli milý!

Podezřívavě studovala jeho rádoby přívětivý výraz. Minule se k ní také choval hezky, ale měla své zkušenosti. Až čas prověří, jestli mu může opravdu věřit.

„Přijel jsem sám, protože Ida si včera zlomila nohu a leží na gauči,“ vysvětloval. „Musel jsem nám i uvařit. Máš ráda zapečené těstoviny?“

Nejspíš si myslel, že jí tím hází návnadu. Co by také čekala, od lovce.

Pokrčila rameny a chladně potvrdila: „Ani moc ne.“

Na jídle jí nikdy moc nezáleželo. Stejně jako na většině věcí a lidí. Její nová strategie přežití. Kdykoliv k někomu přilnula, časem jí zasadil ránu. Rodiče, Filip, dokonce i teta Lidka, její záchranný kruh. Nika si slíbila, že už se nikým nenechá oklamat. Nikoho si k sobě nepustí dřív, než ji přesvědčí o své upřímnosti.

Odevzdaně zasedla na místo spolujezdce, aby ji její potenciální pěstoun mohl odvézt na takzvaný poznávací víkend. Pokud si spolu vzájemně sednou, stane se tento muž jejím otčímem.

Nedívala se na něj, ale vnímala jeho přítomnost.

Působil by vlastně docela sympaticky, nemít postavu hromotluka v řeznickém úboru, který v ní probouzel obavy. Dojem o stupínek horší proto, že od malička přicházela do styku výhradně se ženami – tetami, ředitelkou, psycholožkou, sociální pracovnicí, učitelkami. Muži byli něco jako extrémně vymírající druh. Otec už jen slovníkový pojem. Toho svého nikdy nepoznala nebo si na to přinejmenším nepamatovala. Jenom na mámu, a to ještě skrz mlhu času a jen proto, že si své poslední setkání s ní tak často přehrávala – ta vzpomínka nikdy nevyhasla.

Přišla pro ni tenkrát sociálka a násilím ji odvlekla pryč. Maminka strašně plakala a křičela, ale nic nepomohlo. Do zavírajících dveří žena přísahala, že si pro Bereniku přijede. Několik let s bolavou dušičkou čekala, až slib maminka splní; dlouho věřila, že se jednou zničehonic objeví ve dveřích. V jejích představách měla svatozář, zatímco všem sociálním pracovnicím naopak lezly zpoza vlasů malé čertovské růžky. Všemožně mamince bránily, aby si mohla odvést svou milovanou holčičku domů.

Až mnohem později si začala Nika uvědomovat rozdíly mezi dětmi, za kterými jejich rodiče alespoň párkrát do roka přijedou, a těmi ostatními, které marně doufají alespoň v pohled k Vánocům či narozeninám. Patřila bohužel k těm druhým.

Svou mámu viděla naposledy ve třech letech. Teď jí bylo čerstvých třináct a kromě rodného listu neměla na rodiče žádnou památku, ani fotografii ne. Matčinu tvář si vybavovala jen matně. I kdyby ji potkala na ulici, určitě by ji nepoznala.

Už dávno o to ale nestála. Kdyby ji potkala dnes, klidně by jí plivla do tváře. Vykašlala se na ni. Oba se na ni vykašlali, ale táta možná vůbec nevěděl o její existenci, kdežto máma ano. Nechala ji v tom. Když to Berenika konečně pochopila, svým způsobem se jí ulevilo. Nemusela už čekat na své vysvobození, náhle byla svobodná. Sice opuštěná, ale svobodná.

„Vezmeme to přes hory, je tam hezčí cesta,“ přerušil Werner tok jejích myšlenek, zatímco náhle odbočil vpravo.

Bylo jí to jedno.

Zatímco džíp s nimi pozvolna šplhal nahoru do kopců, mlčky sledovala okolí. Za účastné ticho byla Wernerovi vděčná. Unavovalo ji poslouchat prázdné štěbetání upovídaných lidí, zvláště když se čekalo, že na ně bude nějak reagovat. Holky na pokoji sice také plácaly kraviny od rána do večera, ale jejich nepodstatné hovory důležité jen pro ně samotné mohla klidně vypnout, nevnímat je. S dospělými to nešlo, očekávali odpovědi.

Z okna spolujezdce pozorně sledovala krajinu, jejíž charakter se s nabírající výškou postupně měnil. Ze sítě městské aglomerace projeli územím lesů až na krušnohorskou náhorní plošinu. Tady rostlo stromů jen pár. Krajina se před nimi otevřela. Líbilo se jí to. I zdejší vesnice, které vypadaly zanedbaně, ji svým charakterem okouzlily. Připadaly jí jako tajuplné kulisy mystického filmu.

Většina domů měla staré, neopravené omítky a některá stavení se zdála vyloženě opuštěná. Byl to ráj pro její fantazii! Kdo tu bydlel dřív? Proč ti lidé odešli? Nemají ti, co zůstali, někdy strach? Zahrady i ulice zely prázdnotou – jako by tu ani nikdo nebydlel. Na to nebyla Berenika z Chomutova zvyklá. Jako by tu žili jenom duchové!

Pošmourné počasí umocňovalo ponurý dojem. Přestože dole dosud doznívalo léto, tady už začínal podzim. Jeřabiny, nejčastější samostatně rostlé stromy mimo les, se zarputile kroutily pod nápory větru a se zbytky sil schovávaly dozrálé jeřabiny pod prořídlým zhnědlým listím.

Berenika si vybavila, co jim kdysi o Krušných horách vyprávěla teta Lidka. Také pocházela odtud, podobně jako Berenika, jenom si na to na rozdíl od ní pamatovala. Líčila dětem dlouhé větrné zimy a podzim plný hustých mlh. Léto se tu mělo podobat jaru a skutečně horkých dní prožili místní usedlíci v průběhu roku jen pár. Nerostly zde žádné ovocné stromy, protože plody by za tak krátké teplé období nestihly dozrát. První sníh tu prý někdy napadl často už v říjnu a poslední klidně i v květnu. Někdy přišla taková kalamita, že se lidé nedostali několik dní ze svých zapadaných domů. Děti žasly, naslouchaly s otevřenou pusou, vzhlížely do dáli k obrysům hor jako k pohádkové zemi. Představovaly si, jak do ní podnikají dobrodružnou výpravu, hranice do ní začínala jen kousek nad městem, hned za rohem jejich představ… Mohlo se tam stát cokoliv!

Nika si ale horskou narnii představovala spíš kouzelně zasněženou, idylicky se třpytící, nádhernou. To vůbec nesedělo s obrazem, jaký viděla dnes. Začínalo jí docházet, že všechny ty zohýbané stromy bojovaly právě proti té zimě a tomu větru, o kterých mluvila Lidka. Proto se tak krčily a hrbily, podobně jako v tuhle chvíli, a dělaly to tak často, až jim z toho rostly křivé kmeny – podobně jako záda malému Péťovi z jejich rodinné skupiny. Co se ho tety pořád napomínaly: „Péťo, narovnej se!“ A on se za chvíli nad stolem zase celý shrbil.

Dnešní vichr se opíral do karoserie tak, až Niku napadlo, že je možná sfoukne až dolů z kopce. S obavami kontrolovala řidičův výraz, ale ten se tajemně usmíval, jako by si u řízení o něčem hezkém snil, což ji uklidnilo. Zřejmě byl na tak silné poryvy zvyklý.

Po nějaké době vjeli opět do lesa. Silnice teď tvořila úzký pruh obklopený z obou stran vzrostlými smrky. Seřazené jako šik vojáků, hrdě vztyčená ramena, jež odolávají veškeré nepřízni – tudy nepřítel neprojde! Vítr se zmohl jen na nabubřelé hučení v korunách stromů; byl připravený zasáhnout v místě, kde se vojáci rozestoupí.

Najednou se před nimi něco mihlo.

Werner dupl na brzdu. Oba je to hodilo do předklonu. Jen těsně minuli srnu. Polekaně přeskákala jejich pruh.

Zastavili na místě.

„Tak to bylo o fous!“ hekl Werner, když se za zvířetem objevilo celé stádo.

Ve stejném okamžiku se zpoza zatáčky přiřítilo další auto. Kola zaskřípěla, srnky se rozprskly do všech stran, vůz vletěl do příkopu. Berenika vykřikla.

Nad silnicí zůstalo viset ticho. Alespoň tak jí to připadalo. Ve skutečnosti  všude kolem lomozila smršť.

Werner si rozepnul pás. „Zůstaň tady!“ přikázal a vystoupil.

I druhý muž se štrachal ven z auta.

Společně obhlíželi pochroumané plechy, rozhazovali rukama. Nika se snažila pochopit, co se stalo. Odneslo to jen auto, nebo i nějaká srnka? Rozčilovalo ji, že před druhý vůz nevidí. Několikrát se natáhla po klice, ale pak se zase narovnala. Bojovala sama se sebou. Má se tam jít podívat? Nebo ne?

Nakonec nevydržela. Otevřela dveře. Vítr se do nich okamžitě opřel a zákeřně jí je vyvrátil z ruky. Naštěstí ne z pantů. Zabouchla je za sebou a přeběhla silnici. Schoulená do sebe stejně jako ty jeřáby. Oblečená jen do svého chatrného hadrového listí. Brr!

Vybavila si, jak je jednou na výletě s děcákem přepadla bouřka. Než došli z Kamencového jezera domů, byli promočení do poslední nitky. Čvachtali ulicí a potutelně sledovali, jak se s běsněním živlů vypořádává jejich dospělý doprovod. Teta Kamila ze sousední rodinky vedla svou skupinu středem chodníku, zatímco teta Lidka vybírala nejideálnější cestu mezi valícími se proudy vody, varovala před padajícími větvemi, a i když už hromobití sláblo, nařídila vždy popoběhnout k další nejbližší stříšce a schovat se tam. Jako by hráli bojovou hru. Jen Péťa jako obvykle fňukal: „Já neci!“

Muži si dívky nevšímali. Vehementně gestikulovali, řvali na sebe. Werner chtěl, aby druhý řidič zavolal policii, ale ten s tím nesouhlasil.

Nika zamířila před přední kapotu. Strašlivě se bála toho, co tam uvidí. Přesto cítila, že tam musí jít. Potřebovala za každou cenu zjistit, jestli srnka přežila.

Jakmile ji spatřila, srdce se jí zastavilo. Tělo leželo ve zcela nepřirozené pozici. Tmavé oči strnule rozevřené dokořán, mezi krátkými chlupy stopy krve. Pohled na smrt Niku v šoku přikoval k zemi.

Pak si všimla, že srna dosud slabě dýchá…

Padla na kolena a rozplakala se. Dotkla se nádherného kožíšku. „Promiň,“ zachroptěla zoufale.

Zvíře lehce pohnulo hlavou. Podívalo se na ni a – jako by se spolu na okamžik propojili. Vnímala jeho poslední nádech, trpěla s ním.

Pocítila potřebu ho v poslední chvilce nějak utěšit, říct mu něco hezkého. „Už to bude dobrý, za chvíli to přejde, uvidíš,“ šeptala se zadrhávajícím hlasem.

Werner ji teprve teď zaregistroval. „Bereniko, co tady děláš? Říkal jsem ti přece, že máš zůstat v autě!“ hučel. Znělo to ale spíš starostlivě než naštvaně.

Cítila se mizerně, obsah slov sotva vnímala. V mozku jí rezonovalo jediné. Ta srnka umírá! Právě teď! Umírá!

„Wernere, můžeš jí pomoct?“ chytila myslivce za mundúr.

Zakroutil hlavou. Ne.

Nezdálo se jí to. Něco se přece musí dát dělat! Vždycky je ještě nějaká další možnost! Viděla to tolikrát v televizi! Přesně takhle se to pokaždé děje. Stane se neštěstí, všechno vypadá beznadějně, ale pak se objeví hrdina, který všechno vyřeší. „Prosím! Tak to aspoň zkus! Prosím!“

„Věř mi, že kdybych to dokázal, udělám to,“ domlouval jí.

„Ale proč to aspoň nezkusíš? Kdo jiný než ty by to měl umět?“

„Tak už pojď, vrať se do auta,“ snažil se ji odtáhnout.

Druhý muž se zašklebil. „No to je fakt. Na mě chceš volat policajty a sám je tady střílíš!“ vyprskl.

Najednou jí to došlo. Stojí tady se dvěma bezcitnými vrahy a žádá je o pomoc. Zbytečně, žádnou nedostane. To ona, ona by měla být tím hrdinou, který přispěchá na poslední chvíli, aby zachránil svět! Ona sama! Je to tak samozřejmé, jako se jít najíst, když má hlad. Už dávno to přece o sobě ví. Pokaždé když si všimne vychrtlé toulavé kočky, ježka rozježděného do milimetrové placky, podivně se motající kachny na břehu řeky nebo bezradně pobíhajícího jorkšíra na kraji sídliště, hluboko v sobě ví, že tohle je její cesta. Až jednou dospěje, bude řešit tato malá zvířecí bezpráví a postará se o všechna nemocná a zraněná zvířata!

Ano, přesně tohle udělá. Bude pomáhat, léčit a zachraňovat. Už nikdy se nechce cítit tak bezradná jako dnes!

S přítelem Vincentem

Od prvního dne, kdy si vzala jednouchého Vincenta van Gogha z útulku, chodila s ním na pravidelné a dlouhé procházky. Milovala toulky na okruzích kolem hájenky, kde znala každý strom. Její srdce patřilo krušnohorské krajině, tepalo hluboko v horách, uprostřed tichého lesa, ve společnosti zvířat a rostlin.

Jejich dnešní trasa začínala kousek za domem na jen málo prošlapané lesní cestičce. Vzdálená civilizaci a mimo turistická značení zůstávala zdusaná díky lesní zvěři, která si tudy krátila cestu k potoku. Vinc se tu mohl zbláznit, s čenichem na zemi letěl dopředu jak neřiditelná raketa.

Za lesem pokračovali přes širokou louku. V létě se tu člověk brodil vzrostlou trávou, která se vtíravě otírala o nohy a zatímco za sucha po sobě zanechávala klíšťata, za mokra se měnila v neprostupnou studenou džungli. Teď na začátku jara se tu ale šlapalo docela dobře, pokud měl člověk vlhku odolné boty. Stařina tvořila pod nohama měkký kobereček.

O kus dál se Nika s Vincem napojila na dostatečně širokou lesní stezku, kde už se štrádovalo úplně samo. Dva vyježděné pruhy, po kterých tu a tam prosvištěli lesáci, vedly kolem potůčku s lehce narezavělou vodou, ovlivněnou nedalekými rašenilišti. Jako holka si Berenika představovala, že tu někde prosakuje močůvka.

Obzvlášť ráda měla jedno místo dál po proudu, kde tok samovolně vytvořil mrtvé rameno. Voda v něm neproudila, takže to byl ráj pro spoustu vodních živočichů. V létě se tu daly pozorovat reje komárů, vodoměrek a vážek. Do dálky  se odtud rozléhalo žabí kvákání, které zesilovalo v podvečerních hodinách teplých dní. Nika se na tenhle poněkud jednotvárný koncert každoročně těšila, byl to její hiphopový festival. Potutelně se radovala, že místní populaci žab nehrozilo žádné sepisování petic za násilné vyhlazení či přestěhování. Slíbila  Vincentovi, místnímu nováčkovi, že sem v sezóně na pár vystoupení zaskočí. „To budeš zírat, až to uslyšíš! Sám budeš chtít umět kvákat!“ Se smíchem poplácala psa po zadku.

Předpoklady se potvrdily, byl to velmi poslušný pes. Kryštof měl pravdu, když odhadoval na dobré základy z útlého štěněcího věku, Nika v něm staré zvyky nejspíš pouze obnovila. Jen dva týdny stačily, aby se srovnal a zvykl na novou paničku. Agresivita vymizela téměř okamžitě, během tří dnů. Daleko větší problém představovaly jeho lovecké pudy. „Jsi děsnej, Vincente van Goghu, nehraj na mě Á-Dé-Há-Dé!“ zlobila se na něj Nika poté, co zase jednou nekontrolovaně vyrazil. Zapracovat musela ale i sama na sobě. Kdyby si Vincova záměru všimla dřív, mohla ho zadržet. Jakmile už se za něčím rozběhl, bylo pozdě, přestal úplně vnímat okolí. Než to spolu vypilují, rozhodla se zatím používat patnáctimetrové stopovací vodítko.

Na obojživelnících Vincentovi nijak zvlášť nezáleželo, zato se mu líbilo zkoumat vodní tok, očichávat zdejší kameny, značkovat trsy trav. Berenika ho nechala, i když ještě nenastalo to správné počasí na ochlazování tlapek. Pes se i trochu napil, ale nezdálo se, že by mu tahle vřesovištní příchuť nějak zvlášť šmakovala. Mnohem hltavěji se vrhl k nazelenalé kaluži na cestě, od které ho Nika odehnala.

Raubíř přispěchal na přivolání a vědom si splněného příkazu přistrčil čumák k Bereničině kapse s pamlsky. Ty potvůrko jedna vychytralá! Musela ho chtě nechtě odměnit.

Svým nejistým původem, pohnutou minulostí i chybějícím uchem se Vinc ke své nové majitelce báječně hodil. Oba byli tak krásně nedokonalí! Oba svého času bezdomovci. Od samého počátku naplňovali tradiční španělské přísloví, že po roce se každý pes podobá svému pánu. Stihli to předčasně.

„Chtěl bys odměnu, Vinci?“ provokovala ho. „Tak pojď. Musíš mi něco předvést.“ Začala mu dávat příkazy. Zatím jen klasiku. Sedni, lehni, volno, k noze. A Vincent se mohl přetrhnout, aby splnil, co si přála. Jen když měl tak blízko k odměně. Dost váhal pouze u „volna“, protože za tento splněný povel se přece žádné odměny nedávají. Chytrej kluk!

Když se kapsa téměř vyprázdnila, rozhlédla se po vhodném klacku k aportování. Na cestě neleželo nic, ale kousek od ní trčel z trávy spadlý, napůl ztrouchnivělý strom. Když se od něj pokusila odtrhnout nalomenou větev, Vinc se jí hned jal pomáhat. Zakousl se do dřeva a pak společně „tahali řepu.“  Musela se smát vervě, s jakou se kolie do úkolu vrhla. Byla pro ni náramná zábava zápasit s neviditelným démonem lesa, který jako by se nechtěl svého dítka vzdát!

Najednou spatřila v trávě něco… Polekala se. Hned psovi rozkázala, aby si sedl a zůstal. Jen kousek od nich se choulilo v trávě klubko malých zajíčků. Celí vyjukaní se k sobě krčili; dělali, že jsou úplně neviditelní. Zatím neměli žádné pachové stopy, takže jim taktika do jisté míry vycházela. Musí s ní vystačit do doby, než se naučí pořádně běhat.

Berenika spěšně přitáhla psa zpátky. Hlupáček zatím neměl tušení, proč pokazila tak náramnou zábavu. Mohl by ale na prcky vystartovat. Takže společně vycouvali, Vinc náležitě zklamaný, na cestu. Přivázala chlupáče k nejbližšímu smrku a přichystala si fotoaparát. Na procházku ho obvykle nosila s sebou, přestože bylo čím dál těžší objevit nový námět na dobře známých místech.

Pořídila hned několik snímků, i docela zblízka, ale nesměla to přehnat. Zajíčci vzorně pózovali. Věděla, že se nehnou, ale museli být strašně vyplašení, takže se snažila jednat rychle. Nevyděsit je moc, jen ať hezky zůstanou v pelíšku.

Jen co se jí povedlo udělat pár slušných záběrů, začala se od mrňat vzdalovat. „Tak ahoj, ušáčci, zůstaňte všichni zdraví,“ loučila se s nimi.

Z ordinace byla zvyklá mluvit se všemi druhy zvířat. Občas ale do svých řečnických monologů zapojovala též stromy a kytky. Fakt blázen, utvrzovala se spokojeně ve své odlišnosti, přestože s věkem začínala chápat, že si tak vynahrazuje jiný chybějící kontakt.

Při ústupu za sebou pečlivě přihrnovala vysokou trávu, aby pelíšek nebyl z žádného úhlu, tedy pokud možno ani shora, do poslední chvíle vidět. Aby zaječí batolata zůstala v bezpečí. Někdy později se sem vrátí jejich maminka, aby je nakrmila, nebo je možná nasytí jiná zaječice, která zrovna poběží kolem, v tomhle jsou zajíci neuvěřitelně adaptabilní. Nerozlišují vlastní a cizí potomky.

Zkazit tuhle idylu dokáže jenom predátor nebo leckdy zcela zbytečně člověk. Berenika si vybavila pána, který jim loni v létě přinesl podobně „zachráněnou zaječí rodinku“. Kryštof se sice tvářil zničeně, ale pak začal dotyčnému s až obdivuhodnou ohleduplností trpělivě vysvětlovat: „To jste moc hodný, ale to se nesmí dělat, víte? Srny, zaječice a další zvířecí matky schovávají svá mláďata do trávy úmyslně. Zatímco samy shánějí potravu a odvádí pozornost dravců na sebe. Ke svým potomkům se ale pravidelně vrací a pečují o ně. Nejsou opuštění. I když to tak vypadá.“

Mužův výraz se pozvolna měnil ze starostlivé hrdosti na provinilé zděšení. Právě mu došlo, že vyrval ušáčky z jejich přirozeného prostředí, v podstatě je ukradl matce a ještě jim tím vzal šanci na plnohodnotný život na svobodě. „Ach, to mě mrzí, já jim chtěl pomoct… Myslíte, že v zoo by si je nevzali?“

Berenika neoblékala slova do bílých rukaviček jako Kryštof, utrhla se na něj: „Ale oni je nejspíš stejně nezachrání! Bude z nich tak akorát krmení pro hady!“

Veterinář ji za ten výbuch tiše pokáral pohledem.

Když pán odešel, že prý zajíčky zkusí odvézt na nejbližší záchrannou zvířecí stanici, zeptala se svého nadřízeného. „Proč jsi na všechny pořád tak hodný? I když si to nezaslouží?“

„Myslel to přece dobře,“ rozhodil Kryštof bezděčně ruce. „Nechtěl jim ublížit.“

Nechtěl, nechtěl, ale udělal to! Odjakživa nesnášela podobné výmluvy. Neznalost zákona taky neomlouvá! Tak ať o tom přemýšlí dopředu! Ať se věci dělají pořádně. Stoprocentně. Žádný účel prostředky nesvětí!

„Křižáci i komunisti to taky mysleli dobře!“ vyletělo z ní. Sama se polekala jedu, který z ní vystříkl ven. „I z dobrých důvodů je napácháno mnoho zla,“ dodala o něco smířlivěji na vysvětlenou.

„Ten pán se ale opravdu snažil pomoci. I když to udělal špatně. Všichni děláme chyby,“ domlouval jí zase Kryštof. Moudře, jak jinak, někdy ji s tím štval. „I ty, i já,“ dodal. Pak se na ni přídavkem usmál a vybídl jí, ať si tím nekazí den. „Nemá smysl si plnit hlavu neřešitelným, tak to pusť, Niki, nebo tě to sežere,“ domlouval jí a ona celá zjihla.

Dumala nad tím, jak to dělá. Byl jedním z mála lidí, kteří ji změkčovali. Svým způsobem to ale zároveň bolelo. Najednou si ve srovnání s ním připadala necitlivá a tvrdá.

„Bylo to ale tak zbytečný! To mě prostě štve. Každý má dneska s sebou v lese telefon, že jo,“ držkovala dál, spíš už z principu. „A tam najdeš spoustu informací, co v který situaci dělat,“ durdila se.

Zlobila se na sebe, že se nedokáže chovat tak velkoryse jako Kryštof. Navíc přece věděla, že v minulosti také dělala podobné koniny, ještě jako dítě – což je sice omluvitelné, ale stejně... Sušila drobky sýkorkám a sypala jim je na parapet. Netušila, co jim tím způsobuje ve střevech, protože to tak dělali všichni. Nebo se třeba pokoušela zachránit mravence před jedovatými návnadami na chodbě ústavu. Tajně je sbírala do svačinové krabičky a nosila ven, kde je s dobrým úmyslem vypouštěla na zahradě poblíž mraveniště. Bez své královny a napospas soupeřům z jiné kolonie bohužel nemohli přežít. Sice je nezabila přímo, ale ani jim nijak nepomohla. Nevědomky jim vybrala jen jiný druh smrti.

Probrala se zpátky do přítomnosti, vysvobodila uvázaného psa.

Ačkoliv Vinc jindy běžel jako první, tentokrát viditelně zaváhal. Otočil se, jako by čekal ještě na dalšího člena skupiny.

„Jo, aha, slíbila jsem ti klacek, viď?“ došlo jí. „Počkej, najdu ti jiný.“

V krušnohorském lese nebyla o větve právě nouze. Lesy tu rostly převážně husté a jakoby nadivoko. Nedostatek civilizace způsobil, že se místy nacházely neprostupné houštiny a v nich spousta materiálu ke kousání. Úplný Vincentův ráj. „Hele, tamhle něco leží, to bude akorát pro tebe.“

Jestlipak se někdy dostane do stavu, kdy začne o Vincentovi vyprávět v množném čísle, jak to dělají někteří jejich klienti? Úplně stejně jako mluví maminky o svých ratolestech. „My jsme ráno ještě normálně byli na procházce, posnídali jsme, ale pak se nám najednou udělalo špatně.“

Jak by asi vypadal svět, kdyby měl úplně každý z nás na starost jedno jediné zvíře, se kterým by podobně srostl? Nebylo by to krásné? Všichni bychom byli citlivější, chápavější a hlavně neoddělitelnou součástí celku. Jako milující děti jedné matky, jíž příroda ostatně je. Do takového idylického světa by se chtěla Nika narodit!

Tak se zamyslela, až ji Vincent musel postrčit štěknutím.

„No jo, promiň, jsem mimo,“ probrala se a společně začali tahat z vysoké trávy další velký úlovek. „Tak zaber! Pořádně! Ták je šikovnej!“ nabádala chlupatého parťáka. Polidšťovala ho, což je kynologicky špatně, ale snad mu i přesto pořád rozuměla jako psovi. Rozhodně z něj nechtěla vychovat rozmazlence nebo paličáka. Dá mu pořádnou psí výchovu a zvládne to bez násilí a výhrůžek.

Během chviličky se Vinc přihnal zpátky a položil jí aport před nohy. „Hodnej! Sedni! Pusť! Zůstaň! Chytej!“ A pak ještě stokrát dokola. Zítra s tím ramenem nejspíš nehne.

„To už ale stačí, ne?“ domlouvala hafanovi, který se na ni s vyplazeným jazykem usmíval. Ti, kteří tvrdí, že to psi neumí, že se nám to jenom zdá, když se chladí jazykem, jsou hlupáci. I psí tvář vykazuje spoustu rozdílných výrazů. Uhoněného čokla si s usmívajícím prostě nespletete.

„Pojď sem, podrbu tě za ušima, to máš rád,“ vyzvala kolii. Chytila ji oběma rukama za hlavu a přitiskla obličej k její tlamě. „Ale žádné olizování!“

Jen co narovnala záda, Vincent vyskočil. Dosáhl tlapkami až na její hruď, odtud se už stačilo jen natáhnout… „Říkala jsem: žádné olizování!“ Ale věděla, že si za to může sama, provokovala ho. Pochopil správně, že si teď projevují lásku. „Já se z tebe picnu!“

Chvíli se spolu pošťuchovali. Vincent na ni čumákem dorážel, skákal na ni, snažil se ji povalit, jemně chytal mezi zuby její oblečení. Pěkně se rozdováděl a začínalo to hrozit úrazem. „Počkej, nech toho,“ okřikovala ho zatím jemně, smích v ní lechtivě klokotal. Docela vtipně se kočkovali. Oni dva, člověk a pes. Předsevzetí s vychováváním právě vzalo za své, ale mohla se cítit šťastnější?

A přece mohla! Ta vize ji svou nesplnitelností zákeřně dloubla do nejslabšího místa, jejího pocitu osamělosti. K dokonalosti chyběl... Kryštof! Nikdy dřív by ji nenapadlo, že bude někdy vzhlížet k ženatému, brýlatému, o patnáct let staršímu muži. Proč by se chovala tak hloupě? Tenhle platonický sen pozbýval jakékoliv logičnosti a Nika sama sebe dokola přesvědčovala, že ve zvěrolékaři určitě jen hledá chybějícího otce. Nic víc v tom být nemůže!

A přesto probíhaly v jejím těle bouřlivé chemické reakce pokaždé, když se občas z legrace škorpili. Minulý týden například. Berenika při závěrečném úklidu ordinace cosi vehementně vyprávěla, hadr jí vyletěl z ruky a s plesknutím přistál na Kryštofově stehně. „Jé,“ lekla se nejdřív, ale když se na ni bezelstně podíval, absence jakékoliv zloby, rozesmála se. „No tohle! Tady je někdo ale prasátko!“ Původně chtěla říct prase, ale zdálo se jí to už trochu oprsklé; navíc když lékařův vzdělaný slovník obsahoval samá slušná a elegantní slova.

„A všichni víme kdo,“ nenechal se. „Víš, že je docela drzé provokovat svého zaměstnavatele?“ tvářil se výhružně – což v podání světce vypadalo komicky.

Obvykle v takové chvíli používala neprůstřelné: „Já za to nemůžu, vyrostla jsem v děcáku!“ Tím vzala každému vítr z plachet. Tentokrát ale připustila: „Provokuju ho náhodou ráda.“

„Opravdu? A proč?“

Zadívali se jeden druhému do očí.

Potom naštěstí následovalo už jen neosobní, i když zcela plané: „Mohla bys klidně přijít i o prémie!“

S láskou sledovala před sebou běžícího Vincenta. Dojímalo ji, jak za ním při běhu vlaje jen jedno ucho. Někomu to mohlo připadat ošklivé – a svým způsobem vlastně bylo, jako každá nesouměrnost na těle. Ale jí to připomínalo, že si Vincent prošel krutou zkušeností. Když si vzpomněla na jeho sedřený krk, musela ocenit, že tenhle pes vůbec ještě nějakého člověka respektuje a věří mu.

Jen nerada si představovala, co všechno ti chudáci, kteří jim prošli ordinací, museli prožívat. Zřízenci útulku jim vodili psy a kočky s šílenými zraněními a traumaty dokazujícími zrůdnost lidské povahy. Nebýt značného počtu majitelů, kteří k nim naopak úzkostlivě vodili do ordinace prakticky zdravá zvířata jen proto, aby jim lékař poradil, pro jistotu je zkontroloval nebo jim jen šetrně zastřihl drápky, měla by Nika nejspíš blízko k tomu, vyběhnout ven se samopalem.

Slizounka

„Bacha, akromantule!“ vyskočila zničehonic Adélka na svou postel.

„Kde?“ vyštěkla Rita a popadla do ruky česko-anglický slovník, se kterým napřáhla na neviditelného vetřelce. Ritina věrná nohsledka Klára se jí běžela schovat za záda.

Berenika vzhlédla od nedokresleného obrázku. „Holky, nechte ho! Nic vám neudělá, zase si někam zaleze!“

„Jo! A počká, až usneme, pak vyleze a zamotá se nám do vlasů!“ předvídala Rita. Těžko říct, zda jen záměrně šířila paniku nebo se opravdu také sama bála.

Adélka s Klárkou v duetu zapištěly.

Nika odložila pastelky a nabubřele se postavila proti Ritě. Jako zápasník proti zápasníkovi. „Říkám ti, nech ho být! Nic ti neudělá!“

„I kdyby neudělal! No a co? Beztak bude legrace, až kvůli němu budeš zase brečet!“ Rita provokativně napřáhla ruku se slovníkem, naznačila švih.

Berenika v duchu zaječela. „Před tebou? Nikdy!“ vyprskla opovržlivě a pak udělala, co nikdo nečekal. Rázovala z pokoje pryč.

Ve skutečnosti se jí chtělo plakat už teď. Ne tiše a pokoutně, jak to obvykle dělala, ale pořádně nahlas a děsivě, jako když zařve lev a všem široko daleko z toho tuhne krev v žilách.

V obýváku narazila na tetu Lidku. „Copak? Potřebuješ něco?“ vzhlédla k ní od počítače.

„Jdu se jenom napít,“ vymluvila se, zamířila do kuchyně.

Bojovala sama se sebou. Vyčítala si, že z místnosti utekla. Možná že Rita ztratila jeden důvod pavoukovi ublížit, ale stejně si nebyla jistá, zda se zachovala chytře, nebo spíš jen zbaběle. V duchu se osminohému pidižvíkovi omlouvala. Ale byl opravdu ošklivý a ona se pavouků také trochu štítila! Nebála se, že ji kousnou. Neměla ráda, když po ní mašírovala jakákoliv havěť. Nepříjemně to lechtalo a člověk měl pocit, že nemá zvíře pod kontrolou.

„Berčo? Kam jsi odešla?“ zaslechla náhle za sebou Ritin hlas. „Pojď za námi do pokoje,“ lákala ji – před tetou Lidkou samozřejmě hlasem plným přátelské vstřícnosti. „Pojď, chci ti něco ukázat.“ Ďábelská krutost oblečená do líbeznosti. Co má asi ukrutnice za lubem? Dala jí pavoukovou mrtvolu do postele? Nebo se chystá nebožáka mučit trháním nohou a po Nice chce, aby tomu přihlížela? Nic takového by nesnesla! Cítila, jak jí do tváří stoupá horkost.

Teta Lidka se zvedla od počítače. „Co se tady děje? To máte najednou všichni žízeň?“

„Šla jsem pro Berču, aby si šla s námi hrát,“ vysvětlila roztomilým tónem Rita.

„Jen běž,“ nabádala ji teta. Vyplňovala zrovna nějaké výkazy a chtěla mít na to klid. Strčila ji blíž k trýznitelce. „Máte ještě pár minut, než si vás svolám na domácí úkoly.“

Berenika courem následovala vesele poskakující postavu. Teď ji napadlo, že ji třeba bude ta potvora nutit, aby pavouka snědla, a udělalo se jí mdlo. Raději umře než tohle!

Hned za dveřmi se plán dozvěděla. „Mám pro tebe návrh,“ žhnuly Ritiny oči posedlostí. „Nezabijeme ho. Ale jen když ho chytíš do ruky a sama ho vyneseš hlavním vchodem ven. To je jeho jediná šance!“

Zdánlivé vyjednávání bylo jen vydíráním, druhem šikany. Nika nechtěla brát žádného pavouka do ruky! Živého ani mrtvého! Navíc hlavní vchod se nacházel o celá dvě patra níž, to není stejné jako vyhodit rychle nezbedníka z okna! Nebyla si jistá, jestli ho udrží v rukou tak dlouho. A jak má asi vysvětlit tetě, že zničehonic musí jít dolů? Když odejde z bytu bez svolení, dostane vyhubováno!

„Tak co je, ufňukánku?“ uhodila Rita. „Uděláš to, nebo ho mám zabít?“ Slovník v jejích rukou se opět zvedl k chystané popravě.

„Zabij ho, zabij ho!“ ponoukala kamarádku Klárka, zatímco Adélka schovala obličej do dlaní.

Nika se rozhodla. „Udělám to!“

„Tak ukaž,“ ušklíbla se Rita. „Nemůžu se dočkat, až ti ukousne všechny prsty.“

„Žádný pavouk prsty nekouše!“ oponovala, ale prvotní odvaha ji pozvolna opouštěla.

„Kouše!“ sykla Rita. „A tenhle je navíc jedovatej! Vypadají ti vlasy a pod nehtama ti začnou růst červi!“

„To není pravda!“

Nika věděla, že si Rita vymýšlí, přesto čím víc se ke klepítkatci přibližovala, tím víc se ho bála. Teď už si ho vlastně ani zachránit nepřála, zase tolik jí na něm nezáleželo, musela to ale udělat kvůli Ritě. Kvůli sobě. Dokázat, že je dost silná.

Vybičovala se k akci. Hbitě po osminožci chňapla. Z dlaní vytvořila mističku, ve které pocítila známé šimrání. Potlačila v sobě instinktivní zaječení. Nesměla myslet na to, co dělá, jenom to musela udělat. Pustila se k zavřeným dveřím. Aha. „Tak otevře mi někdo?“ uhodila na své spolubydlící.

Adélka s Klárkou pobíhaly s jekotem po pokoji. „Fuj! Ona má pavouka! Ona má pavouka!“ pištěla jedna přes druhou.

Dveře se rozletěly, v nich teta Lidka. „Co tady tak křičíte?“

Klárka do ní vrazila. „Berča má v ruce pavouka!“

„Ona nás s ním straší!“ nezapomněla si Rita přisadit.

„Cože? No, Berčo, to jsem si o tobě nemyslela,“ podivila se teta a ustoupila o krok zpátky. „Běž ho okamžitě vyhodit!“

Nepřála si nic jiného. Utíkala dolů po schodech. Dokázala by je sejít popaměti, přesně osm do každé další zatáčky, ale když je brala takhle rychle, začaly se jí míhat před očima. Jen tak tak vybrala pád na poslední části schodiště. Venkovními dveřmi právě naštěstí přicházely zvenku děti ze čtvrté rodinné skupiny, Nika toho využila a vyběhla ven. Nedočkavě rozevřela ruce. Už!

Nemohla uvěřit svým očím. Pavouk v dlaních nebyl. Chloupky na rukou se jí zježily, za krkem pocítila mrazení. Oklepala se hrůzou. Leze po ní? Vypískla. Začala se zběsile ohánět, vyklepávat si vlasy i oblečení, protřepala do dálky všechny končetiny. Pavouk nikde. Možná ho ztratila někde na schodech? To by vlastně bylo nejlepší řešení pro všechny, mělo ji to napadnout hned! Snažila se vybavit si, kdy naposledy ho cítila v dlaních. Nemohla si vzpomenout, příliš se soustředila na cestu.

Se smíšenými pocity se loudala zpátky nahoru. Schod po schodu, pořád se po pavoukovi rozhlížela. Shora volala Lidka. „Berčo, pojď už! Jdeme dělat úkoly! A pak si hned vyřídíme to strašení!“

Vstoupila do kuchyně a pohledem vyhledala Ritu. Ta se na ní pohrdavě usmála, na ukazováčcích strouhala mrkvičku.

Zážitek s pavoukem měl ale ještě další pokračování. Pár týdnů na to měla Nika narozeniny. Těsně před oslavou jí Rita vrazila do ruky krabičku od sirek ovázanou mašlí, co v domově používali na Vánoce.

Zaraženě na dárek zírala. Nezdálo se jí, že by jí Rita opravdu chtěla něčím udělat radost. Od první chvíle, co Ritu přeřadili do jejich skupiny, se jí posmívala a shazovala ji. Tyranizovala všechny, ale někdo se s ní naučil vycházet. Klárka ji obdivovala, hltala každé její slovo a opakovala její pohyby. Adélka stála neutrálně stranou. Mezi Nikou a Ritou ale postupně rostla nenávist. Stály proti sobě jako černá a bílá, oheň a voda, život a smrt. A teď najednou jí Rita připravila dárek?

„Proč…“ divila se, ale protivnice ji předběhla: „Hele, já jsem skvělá, ty jsi skvělá, tak proč se pořád hejtit, že jo. Když máš ty narozeniny…“

Rozhodilo ji to. Možná…, třeba se v ní mýlila? „Tak děkuju,“ hlesla. Všechna svá předchozí podezření pokořeně spolkla. Možná že Rita je na ni zlá jen proto, že z Niky cítí nepřátelství?

Nejprve rozvázala mašličku a pak opatrně nahlédla do krabičky.

„Moc se s tím crcáš. To musíš takhle,“ vyhrkla Rita a rychle vyklepla z krabičky obsah do Ničiných vlasů. Byl to pavouk! Mnohem větší než ten, kterého Nika vynášela ven! „Je živej. To jsi chtěla, ne?“ chechtala se Rita.

Tu noc ji pláč zmohl tak, že musela ze své peřinové skrýše odejít do koupelny, aby ji Rita neslyšela vzlykat.

Zlobila se na sebe. Měla by se vzmužit a soupeřce se vzepřít! Jenomže věděla, že něco takového prostě nedokáže. Neumí se prát. Nemá odvahu! Pro ni je spíš typické, že kvůli všemu brečí. Prožívá každou bolest a křivdu jako konec světa. Nemůže za to! Všechno ji dojímá. Přírodovědný dokument, kreslená pohádka, opuštěný pes… Má nejhloupější povahu ze všech dětí, co zná. Snad jen malý hrbatý Péťa je ještě ukňouranější, ale ten si umí aspoň pořádně dupnout!

Další spor mezi nimi dvěma vykrystalizoval brzy poté.

Začalo to nenápadně. Nika s Adélkou objevily šneka s prasklou ulitou.  „Chudáček! Myslíš, že umře?“ kabonila se Áďa.

„Asi jo.“ Nice se z té představy udělalo těžko. Jenomže… co kdyby se dal zachránit? Plže sebrala, natrhala trochu trávy a vše uschovala v krabičce od svačiny – tetě pak řekne, že ji zapomněla ve škole. Půjčila si nůžky a lepicí pásku, aby mohla zafixovat ulitu.

Hlemýžď do rána zemřel. Trápilo ji to tak, že se ani nemohla nasnídat, měla úplně stažený žaludek. Klára s Adélkou si nad ovesnou kaší cosi šeptaly a jí bylo jasné, že mučitelka se jí začne brzy posmívat.

Vyběhla do školy mezi prvními, chtěla pacientovi udělat provizorní hrobeček. Uložila mrtvé tělíčko pod nejkrásnější keř v parku a přikryla ho listy dřív, než ostatní vyšli na ulici. Rita ji vzápětí dohnala.

Přetvařování nepomohlo.

„Proč zase řveš? Kvůli šnekovi, že jo? Hustý! Berenika se zamilovala do slizouna! Cháchá!“

Věděla jistě, že později si popláče nad nespravedlností světa. Jak je možné, že nad ní zákeřná Rita pořád vyhrává? Co s tím má dělat? Jak se jí má bránit?

Hned to odpoledne vymyslela hanebnice další způsob, jak Niku shodit. Tentokrát to ale trochu přepískla. Vzala si z dílničky tu největší pikslu s lepidlem a širokým štětcem nanesla silnou vrstvu ode dveří k Bereničině posteli. Na tu vyrobila velkou ceduli s nápisem: TADY SPÍ SLIZOUNKA. Tu Nika okamžitě roztrhala.

Rita s Klárkou se tomu náramně chechtaly.

Jenomže dřív, než stihly následky vtípku uklidit, vletěla do pokoje teta. „Holky, co byste řekly…“ začala a zarazila se. „Co to tady… Kdo to udělal? No?“ změnila výraz, začala láteřit. Okamžitě si všechny svolala, i kluky, a udělala jim dlouhý proslov.

Všichni tam stáli v řadě se shodně sklopenými hlavami a cítili se provinile, přestože nic neprovedli. Teta jim rozkázala to společně uklidit a vyzvala viníka, aby se přišel sám doznat.

Po večeři dostali rozkaz se přesunout do obýváku. „Protože se nikdo dobrovolně nepřiznal, žádám vás ostatní, abyste řekli pravdu. Svou šanci už viník propásl a o to bude horší jeho trest. Takže? Chce mi někdo něco říct?“ Několik sekund se teta odmlčela. „Takže nic, jak chcete. V tom případě vás upozorňuju, že se mnou budete mít peklo. To znamená spát všichni hned po večeři a místo odpoledního volna se budete učit. Taky do odvolání ruším všechny výlety a společné akce! Zažijete pravou vojnu, to vám slibuju!“

Bereniku napadlo, že by mohla zachránit všechny, kdyby zkusila poslední možnost, jak Ritě srazit hřebínek. Řešení, kterému se tolik a tak dlouho vyhýbala. Způsob, jakým se možná mučitelky efektně zbaví, protože by jednu nebo druhou mohli přemístit do jiné skupiny. Řekla pravdu.

Rita byla náležitě potrestána. Dostala výtku, musela do ředitelny, a protože se sama nepřiznala, na dva týdny přišla o vycházky. Při příštím průšvihu to bude horší, může ztratit nárok na kapesné nebo jí zakážou se účastnit výletu.

Nika ale od ní měla na nějakou dobu klid, nemluvily spolu, ignorovaly se.  Vládla mezi nimi tichá nenávist.

Pak se ale Nice zničehonic ztratil její nejcennější majetek, růžový plyšový méďa. Jediná památka na mámu, na pravý domov. Okamžitě věděla, co se stalo. „Kam jsi ho dala?“ uhodila na Ritu.

Ta se tvářila jako nevinný andílek. „Vůbec nevím, o čem to mluvíš, Bereničko, já ti na tvoje věci nesahám.“

Faleš z ní stříkala jak voda z vodotrysku. Takhle ji nikdy neoslovovala, vždycky vymyslela nějakou nadávku. Jméno používala jen před tetou, ale nikdy zdrobnělinu, nikdy.

„Ty víš, o kom mluvím! Okamžitě mi řekni, kam jsi ho dala!“

„Nebo co, Rennie? Bude mě pálit žáha?“

V takové chvíli obvykle Nika něco zaprskala, ale ustoupila. Tentokrát ne. Tentokrát šlo všechno stranou, zapomněla na strach. Tady šlo totiž o život. O jejího medvídka! Kdyby ho ztratila, nezáleželo by už na ničem! „Okamžitě mi ho vrať!“ vrhla se na sokyni.

„Holky, nechte toho,“ pípla nesměla Adélka.

Skočily po sobě. Rvaly se, škrábaly, kousaly, tahaly za vlasy. Rita přitom hystericky ječela. Ještě nikdy předtím ji neslyšely takhle hlasitě řvát. Ale Nika přesto útočila dál. Ačkoliv byla drobnější, dohnala váhový nedostatek svou vervou. Sama netušila, kde ji v sobě sesbírala, ale boj byl vyrovnaný.

Bohužel do pokoje vletěla teta s vykulenou Klárkou v závěsu. „Okamžitě od sebe!“ zavelela.

Nika její hlas vnímala jen napůl, jakoby zdálky, z jiného kosmického prostoru. Proletěl kolem a nijak se jí nedotkl. Byla jako v transu. Jednou rukou rvala Ritino tričko, druhou ji zuřivě tahala za kudrnatou hřívu. Chtěla zpátky svého plyšáka! Hned!

Od rivalky ji odtrhly násilím.

Vysvobozená Rita vychovatelce žalovala: „Vrhla se na mě jako zběsilá! Úplně bezdůvodně! Je šílená!“

„Vzala mi medvídka!“

„To není pravda! Někde jsi ho ztratila!“

„Nikdy bych ho neztratila!“

Teta vypadala naštvaně. „No tak dost! Obě se mnou!“

Důkaz proti Ritě chyběl, takže ani ten nejférovější soud nemohl dopadnout ve prospěch poškozené. Obě dostaly stejný trest, služby úklidu navíc, plus Rita varování a Nika domluvu, že je přece už dost velká na plyšové hračky.

Nikdo jí nerozuměl! Méďa nebyl žádná hračka, byl část jí samotné, kousek její duše, její jediná vzpomínka, její spojnice s mámou! Sama neměla tušení, proč jí na tom vlastně tolik záleží, když ji máma tolik zklamala.

Po večerce si přehodila deku přes hlavu. Její malá soukromá seance, její bezpečný úkryt. Dlouho brečela.

Když zaslechla, že se po pokoji někdo pohybuje, rychle si utřela slzy. Deka se z boku nadzvedla. „Můžu na chvíli k tobě?“ nakoukla Adélka.

„Jak chceš.“ Nika si utřela nos. Snažila se co nejtišeji vysmrkat, moc to nešlo.

„Já vím, co se stalo. Ale nesmíš to nikomu říct,“ šeptala Áďa.

Srdce se Nice rozbušilo tak silně, že snad muselo i nadzvedávat deku. „Tak dobře.“

„Dneska ráno ho vyhodila do popelnice. Viděla jsem ji,“ líčila nečekaná spojenkyně.

Možná by ho mohla ještě zachránit! „Do jaké?“

„U školy.“

„Díky, Adél.“

„Mně zase rozstříhala pohled od babičky,“ připomněla Nice smutně důvod, proč najednou vystoupila ze svého bezpečného stínu.

Celou noc Nika myslela na medvídka v popelnici. Neodvezli ho? Je tam ještě? Nebude pak smrdět? Ale to by bylo to nejmenší, hlavně aby ho našla! Nejraději by pro něj běžela hned, ale musela vydržet až do rána.

Hned po svítání se potichu vytratila z pokoje. Mnohem dřív, než zazvonil budík a zpod dekových skořápek se začala klubat rozcuchaná děvčata. Šla rovnou do obýváku. „Teto, já jsem si včera zapomněla napsat do žákovský, že dneska máme laborky, nultou hodinu,“ červenala se při vymýšlení lži.

Noční vychovatelka se tvářila nešťastně. Nemohla ji pustit bezdůvodně, ale také jí nemohla bránit ve splnění povinností. Nevěděla nic o jejích školních záležitostech a neznala ani její učitele, aby si mohla později tvrzení ověřit; starala se přes noc pouze o jejich prádlo, a tak jí nezbývalo, než napsat jí to do papírů a pustit ji do školy včas.

Berenika se neobtěžovala zjišťovat na zastávce, zda teď nejede ke škole nějaký autobus, utíkala tam rovnou. Funěla, potila se, podlamovaly se jí nohy. Musela střídat chůzi a běh.

Když celá uřícená dorazila na místo, zjistila, že všechny popelnice jsou téměř prázdné. Museli je zrovna včera vyvézt.

Stopování škodné

První dny plánované dvoutýdenní dovolené splývaly Berenice jeden s druhým. Těšila se na odpočinek, ale v nudné jednotvárnosti žití neshledávala vůbec žádnou úlevu. Bez kombinace se smysluplnou prací mělo lenošení spíš podobu zahnívání. Mysl se zdála lenivější, nálada nanicovatější, a čím déle ten stav trval, tím spíš se Nika nedokázala pro nic nadchnout. Monotónně zaplňovala den drobnými činnostmi, které bylo zapotřebí udělat kolem domácnosti a zahrady, chodila s Vincem na extra dlouhé procházky.

Předpokládala, že si aspoň odpočine od svého věčného vzdychání po Kryštofovi, ale terapie odloučením bohužel nefungovala. Myslela na něj tak intenzivně, že ani nemohla spát. Bezpodmínečně se potřebovala něčím zaměstnat. Na internetu si našla zajímavou fotografickou brigádu pro památkový ústav. Do konce roku musí podle daného seznamu nafotit v západní oblasti Krušných hor všechny drobné křesťanské objekty. Kapličky, smírčí kříže, Boží muka, morové sloupy. Inspirující změna, zcela perfektní pro rozechvělý čas tápání. Celé dny bude jen sama se sebou, srovná si myšlenky.

Než tuhle jednorázovku dokončí, udělá si třeba jasno v tom, zda by pro ni nakonec nebylo lepší změnit práci. Najít si prostě nějaký způsob, jak zůstat u zvířat a přitom se oprostit od Kryštofa. Čím dál víc ji obtěžovala nereálnost vlastní touhy; s každým dnem jí připadalo těžší se smiřovat s tím, že jejich společné chvíle končí vždy se závěrem ordinační doby.

Co by ale jinak dělala? Zvládla by se ještě vrátit do zverimexu? Po zkušenostech z veteriny by ještě mnohem hůř než dřív snášela nevhodné chovatele. Jak by jí taková práce dávala smysl? Snad jedině že by vytipované zájemce odrazovala přehnaným líčením složitosti chovu. Mohla by zajistit, aby všichni nováčci dostali ke svým svěřencům všechny potřebné informace. Třeba by díky ní ubylo množství samotou trpících morčat a osmáků, stresem vypelichaných papoušků a nemocných želv. Uspokojovalo by ji to?

Vyrazila s Vincem svou nejoblíbenější trasou. Zasněně naslouchala přibývajícím jarním zvukům jako nějaké nové přírodní melodii. I horská louka začínala v této roční době nesměle cvrkat. První hudební zkoušky na připravovaný letní festival oslavující život. Jeho plaší interpreti sbírají místo potlesku dlouhé tiché uznání. Nejsou to ale cvrčci, ti okupují louku převážně v noci, ale jejich blízcí příbuzní – samci kobylek. Samičky zvukům pouze naslouchají, těmi svými legračními koleny, pak si podle něj vybírají druha vhodného k páření.

Berenika pokračovala s Vincentem po cestě podél potůčku a k mrtvému rameni. Objevila nádherné sojčí pírko, které si vzala do své sbírky – už jich má dost na další indiánský lapač snů.

K zaječímu pelíšku nešla, jen by na něj zbytečně upozorňovala, ale vydala se zkontrolovat žabky. Jeden z chuchvalců skokaních vajec úplně zmizel. Dozrál, nebo byl sežrán? Sedla si na bobek, hledala pulce. Nebylo to snadné, hladina starostlivě schovávala svůj vnitřní poklad před vetřelci a škodolibě zrcadlila Ničinu tvář i plátno oblohy. Dlouho hledala správný úhel, než prťavé spermie skutečně zahlédla. Jsou tam!

Pak zaregistrovala ještě něco. Důkaz! Naštvaně se postavila a zaměřila pozornost na bahnitou cestu vpředu. Bedlivým okem zaznamenala čerstvě stlačené stopy a pak téměř ve stejném okamžiku zaslechla i vzdálený, ale zcela jasně identifikovatelný hluk. Ihned k sobě přivolala Vincenta a společně vyrazili svižným tempem za škodnou.

Rozzlobena na vetřelce rázovala chránit les. Spravedlivý bojovník za rovná práva. V přírodě jde vždy o zachování přirozené rovnováhy a Nika si v tomto upravila názor i na spárkatou zvěř, k níž kdysi vzhlížela pouze s naivními ideály a soucitem. Přežvýkavci, kteří by bez péče myslivců nepřežili zimy v hojných stádech, hromadně ničí kolonie malých listnáčů. O ty je tím pádem v českých lesích stále větší nouze. Ve zdravé krajině má ale každá rostlina i živočich dostatek svého životního prostoru k tomu, aby se mohl rozmnožovat a žít. Tam se nestává, že straky zaútočí na volně se procházející kočku tak agresivně, že ji málem připraví o život, nepotřebují si bránit své teritorium omezené lidmi.

Škodnou v Bereničině případě ovšem nepředstavovala zvěř, ale samotní lidé. Hnala se s Vincem za bandou lesních dělníků, kteří za sebou kromě smutných pasek nechávali akorát chaos. Všichni tihle lidé ji odjakživa štvali. Mnozí z nich vnímali les jen jako zdroj své obživy. Ano, starali se o něj, stejně jako zemědělec musel správně obhospodařovat své pole, aby z něj získal úrodu, ale zároveň byl pro ně les pouhou dojnou krávou, která tak jako tak jednou pojde. Veškerá jejich péče sahala do úrovně dané výtěžností. Ale zajímala je ve skutečnosti nějak hlouběji budoucnost lesa? Ochrana přírody? Celý kontext?