Posvícení a hody v Čechách a na Moravě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Eva Večerková

Posvícení a hody v Čechách a na Moravě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Posvícení v Němčicích. Obraz Antonína Dvořáka, 1861. (Kopie Viktora Faltise)

Práce byla vydána za finančního přispění
z programu Podpora tradiční lidové kultury
Ministerstva kultury ČR.

Lektorovaly:

PhDr. Alexandra Navrátilová, CSc.

PhDr. Jana Poláková, Ph.D.

PhDr. Ludmila Tarcalová

© PhDr. Eva Večerková, CSc., 2023
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-900-3

ISBN e-knihy 978-80-7601-902-7 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-903-4 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-904-1 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Úvodní slovo

V období od sklonku jara do adventu se na mnoha místech v českých zemích pořádá tradiční slavnost obce, vesnice i města, zvaná posvícení, hody, pouť či krmáš: lidová slavnost spojená s výroční oslavou křesťanského chrámu, jejíž světská část se vyznačuje širokým komplexem obyčejů, tanců, písní, obchůzek a průvodů, divadelně dramatických výstupů i výtvarných artefaktů, a ovšem také hodováním u svátečního stolu. Je to složitý, rozměrný útvar, provázaný mnoha komponentami v řádu duchovní a obyčejové, písňové, taneční, výtvarné i kulinární tradice lidové kultury, jev starobylý a stále živý, který si uchoval na mnoha místech ráz největší společenské události roku.

Téma posvícení či hodů se objevuje v nejrůznějších pojednáních časopiseckých a knižních, ve vlastivědné literatuře, v regionálních monografiích 19. a 20. století od stručné informace po obsáhlejší sdělení. Souhrnné zpracování fenoménu posvícení zůstalo v rukopisu dvou autorů. Studie Františka Vančíka (1967) podává analytický pohled na posvícení v Čechách na základě informací z regionální a memoárové literatury do počátku 20. století a ve výsledku vymezuje charakteristické znaky české posvícenské tradice. Východiskem a osou rozboru je autorovi cenný historický pramen, popis posvícení v pamětech Františka Jana Vaváka, rychtáře z Milčic na Poděbradsku, jak probíhalo na jeho statku na sklonku 18. století. Přínos diplomové práce Jaroslava Orla (1953) k tématu spočívá v soustředění a utřídění bohatého materiálu z literatury a terénních výzkumů, především moravské provenience. V posledních dvou třech desetiletích se objevují v odborné literatuře práce dokládající zvýšený zájem o tento jev a jeho současnou podobu a stav posvícení či hodů v současnosti až do jednotlivých lokalit přinášejí data z dotazníkových rešerší.

Naše práce je výsledkem systematického studia literatury a pramenů. Předkládá se veřejnosti jako skromný vhled do historie a současnosti tohoto pozoruhodného fenoménu tradiční lidové kultury.

V Lomnici u Tišnova se připravují na hody; 2017

Posvícení, hody, krmáš

Říká se tomu někde „posvěcení chrámu Páně“, někde pouť, u nás upřímně se přiznávají k hodům. Posvěcení chrámu Páně připadne třeba na jaro, ale hody drží se až z nového. Kde sedláci nejsou tak chytří, těm druzí okoličně se posmívají, jako např. Brumovským. „Slak kvete, budú v Brumovicích hody!“ Brumovští slavívají totiž hody v červnu při svátku svatého Antonína, kostelního patrona. Jaké hody z jara? Práce je mnoho, ušípané přes zimu se pozabíjelo, vínečko se vypilo! Pravé hody jsou hody podzimní, kdy je všeho doboha: peněz dost, masa dost, vína dost. Jsou některé vesnice, které raději slavívají dvoje hody, jarní a podzimní. Také tak Brumovice. Z jara zapálí svíčku svému kostelnímu patronu a na podzim ďáblu, abych tak bez urážky řekl.1

Posvícení, jak už název napovídá, je svátkem na památku církevního posvěcení kostela,2 který se může shodovat se dnem jeho zasvěcení křesťanskému světci (patrocinia). Ve středověku to byla nejprve slavnost farního kostela, později i dalších kostelů a kaplí, s příslušným dosahem v právním a hospodářském ohledu. Zvyk výroční památky chrámu se dostal pravděpodobně už v 5. století do Říma a vůbec na Západ. Byl-li nějaký kostel zasvěcen určitému svatému, stal se později den posvěcení kostela často svátkem příslušného svatého.3 Data původního vysvěcení chrámu se vždy nezachovala.

K církevní slavnosti se přidružují světské radovánky, hojnost jídla a pití, zábavy u muziky a mnohé další. Je zdůrazněn veselý ráz sváteční události, jíž se zúčastňují všichni, mladí i staří, svobodná chasa, ženatí a vdané, bohatí a chudí, participuje na ní spolek, obec a její instituce. Lidé se setkávají v kruhu příbuzných a přátel a společně hodují. Posvícení předznamenává svatební veselí: Posvícení je doba ženichů. To jsou začátky mnohé známosti, která o masopustě končí veselkou.4 Posvícení v našem jazyce také znamená blahobytný život, příjemné, radostné chvíle, radost, veselí,5 je znamením dobrého bydla. V tom smyslu zní i pořekadlo není vždycky posvícení.

Asi tak tomu bylo už v dobách husitského kazatele Jana Rokycany, který píše, že o posvíceních se přátelé navštěvují, docházejí či dojíždějí k sobě navzájem, aby se zase jednou viděli, aby se vyčastovali, aby si zatancovali. Jako mravokárce ovšem nemohl neodsoudit rozpustilosti, obžerství, freje a neřády, které se při tom vedly.6

Přejal svátek posvěcení kostela rituál dávné pohanské tradice a dal mu novou podobu? Vazba církevního svátku s hostinami konanými v rodinném a příbuzenském kruhu spolu se vzpomínkami na zemřelé se dotýká archaické kulturní vrstvy posvícení. Máme na mysli předkřesťanskou rodovou slavnost s obřadní hostinou, pořádanou v čase relativní hojnosti, v období po sklizni, kdy bylo k dispozici domácí zvířectvo a také lov přinášel dobré výsledky, lidovou slavnost k poctě rodového předka, kterou překryla christianizace se stavbou kostelů a zasvěcení jim svatých patronů. V tom smyslu charakterizuje posvícení etnograf Jiří Horák: Církev patrně přejala slavnost pohanskou a dala jí ráz křesťanský, přičlenivši ji k výroční slavnosti chrámové.7 Podle Emilie Horváthové byly hody ve slovanském starověku svátky rodu a skrze rodové formace i svátky místního společenství, na které působily jako sjednocující faktor. Hodových oslav se měli účastnit nejen živí, ale i mrtví příslušníci rodu.8 Podobné názory jsou zastoupeny v další odborné literatuře.9

Názvosloví

Jestliže Čechy mají ve vzácné jednotě posvícení, směrem na východ je situace nejednotná. Posvícení je rozšířeno na západní Moravě, na Moravském Horácku a Podhorácku a prolíná se s poutí. Ve velké části Moravy se slaví hody: zčásti na Podhorácku, zcela pak na širším Brněnsku, na Hané a v jejích okrajových oblastech, dále na Hanáckém Slovácku, v regionech Slovácka od Podluží k Horňácku a Moravským Kopanicím, na Valašsku. Tak i na jihu Moravy na Znojemsku a Mikulovsku v obcích nově osídlených po roce 1945 se slaví hody. Na severovýchodě (Příborsko, Novojičínsko) zastihneme krmáš, jenž postupuje dále na sever do oblastí Slezska.10

Výraz hod značí svátek s bohatým jídlem, sváteční den.11 Hodem jsou označeny hlavní křesťanské svátky, hodem je i posvícení. Tak píše Jan Hus: Aj již máš, co slove posvěcenie kostela: že požehnánie kostela, aby v něm sě bohu chvála dála; druhé posvěcenie slove hod, veňž neb v který pamatují lidé posvěcenie kostela.12 Ve Staročeském slovníku Jana Gebauera pod heslem hod stojí čas slavný, slavnost výroční; při tom významu bývá často plur. hody.13 Podle církevních autorů značí hod i výroční slavnost, na Moravě se též místo posvícení říká hody, tj. slavnosti posvěcení chrámu Páně; že pak o slavnostech se držívají radovánky a hostiny, i tyto slují hody a hodováním.14 Slavnost posvěcení chrámu se kdysi oznamovala vyvěšováním praporce na kostelní věži. V obcích s tržními právy se k ní vázaly výroční trhy.15

Hody znamenající původně sváteční čas byly spojeny s hostinami, a tak se název vžil pro všechny hodokvasy, tedy i hodování při rodinných oslavách, svatbách či křtinách. Úvodové hody či hodky se všeobecně slavily při úvodu šestinedělky do kostela. Na Soběslavsku jít na hody znamenalo jít na křtiny. Zas jiné byly jalové hody, tedy hostina s dobrým jídlem a silnými nápoji, kterou si připravily vdané ženy na masopustní pondělí; děti, svobodné dívky a muži k ní neměli přístup.16 Na jihočeských Blatech dostávali obecní zaměstnanci, jako pastýř, sluha, příp. kovář, při podzimní sýpce od sedláků obilí za své služby a na oplátku vyčastovali hospodáře vepřovými hody. A ženy si zároveň uspořádaly vlastní hostinu, aby zkráceny nebyly, jalové hody.17

Slezská tradice zná odpust, výroční slavnost v den patrona kostela spojenou s udělováním odpustků věřícím katolíkům, jež má stránku církevní a světskou,18 a kermaš (z německého Kirmes), lidovou slavnost obce, v původním významu posvěcení kostela.19 Vázala se k podzimnímu období, nejčastěji k nedělím po svátku sv. Michala,20 sv. Martina a sv. Hedviky. Pranostika říká Svata Hedvika posviceni odmyka.21 V čase podzimních svátků se končily nejen polní práce, ale rovněž pastva dobytka. Proto říjnové shánění stád z pastvin do usedlostí lidé rovněž spojovali s tradicí krmášové slavnosti. Na Frýdecku rozlišovali přísně odpust od krmáše či kirmaše. Odpust se spojoval s termínem slavnosti patrona, jemuž byl zasvěcen kostel, a krmaš s oficiálním císařským posvícením. Hody znamenaly křesťanské svátky vánoční a velikonoční.22

V bývalých německých jazykových ostrovech a regionech s převahou německého etnika na Moravě, a tak i na západě Čech, se svátek označoval různými nářečními útvary (např. Kirmes, Kerwa, Kirtag) od Kirchweih, svátku posvěcení kostela. V Dolním Rakousku má slavnost výraz Kirtag, u moravských Charvátů se vyskytoval ve tvarech kiritofi, kiritof.

Na Slovensku nese tradiční slavnost ke dni vysvěcení kostela nebo jeho patrona název hody, hostina, hoscina, odpust i kermeš.23 Sjíždějí se příbuzní, v domě se koná bohatá hostina, ke společenské části slavnosti náležejí taneční zábavy, sportovní podniky, často fotbalové utkání, vyhrávání místních kapel, pouťové atrakce. V některých obcích slaví hody katolíci a evangelíci v různou dobu, v jiných naopak společně. Výraz hody má ve východních oblastech význam vánočních svátků.24

Posvícení patronské a císařské

Výroční svátek kostela se usadil do života raně feudální společnosti, jak o tom píše staroslověnská legenda o životě sv. Václava z 10. stol. Praví se v ní: Když bývala posvěcení chrámu ve všech hradech, Václav jezdíval po všech hradech. Vešel tedy do hradu Boleslavova v neděli ve svátek Kozmy a Damiána.25 Slavnost se územně rozšiřovala s výstavbou kostelů a kaplí a s rozvojem farností. Katolické chrámy byly zasvěcovány různým patronům, kromě světců i křesťanskému symbolu nebo některému z Božích jmen či označení (sv. Kříži, Nejsvětější Trojici), a tak se posvícení konala v různé době. Obecný postup, jak světit patrocinium kostela a jeho posvěcení, připomíná Tomáš Štítný: A každý farář má své osadě kázati světiti toho svatého den ve jmě, kteréhož jest založen jeho kostel, a den posvěcenie.26

Důležitými podněty pro ustanovení patrocinia byla kanonizace světce, získání ostatků světce, osobní iniciativa zakladatele svatyně, obliba světců u různých profesí či vliv lidových kultů, např. kultu mariánského.27 Dobová záliba v uctívání určitých světců nepřímo ovlivňovala volbu patrocinií, ale bylo přihlíženo i k vhodné době slavení svátku, neboť nejpříhodnější oslava se mohla uskutečnit v době relativního dostatku na podzim po sklizni úrody a ukončení zemědělských prací. Zasvěcení kostelů se během času mnohde měnila, např. při jejich obnově a přestavbě.28

Hodokvas, tanec, marnivé strojení žen, jež znamená víc než pokorná modlitba, tak nelibě nese posvícenské veselí své doby Tomáš Štítný. Píše, že někteří jdou do kostela jen na krátko, a jak tam dolehne hra hudců a pištců, mísící se s hlukem v krčmě, hned vyrazí, jiní snad ani o kostel nezavadí.29 Nemírné hodování,30 obcházení po hostinách v okolí a zanedbávání bohoslužeb, marnotratnost, výtržnosti, uvolněné mravy, nevázané radovánky mládeže i dospělých byly předmětem kritiky mravokárců a restriktivních výnosů světské moci, jež procházejí staletími. S poukazem na častá posvícení, v nichž obžerstva, opilstva a rozliční neřádové svobodu mají a způsobují tak chudnutí obce, se v roce 1427 světští a církevní zástupci pražských obcí domluvili, že budou slavit jednotné posvícení v neděli po svátku sv. Václava.31

Na zemských sněmech byla přijímána opatření proti zlozvykům lidu. Vrchnostenské úřady měly zatrhnout rozpustilosti, nemírné pití a obžerství, neřádná posvícení a hody, přástky a střelby.32 Ve sněmovním usnesení, přijatém za účasti všech tří stavů na Pražském hradě v roce 1545, se dokonce nařizovalo, aby selská posvícení byla zastavena a poddaným se povolila jen účast na mši svaté: poněvadž skrze posvícení […] svárové, mordové a jiní mnozí neřádové a hříchové proti pánu Bohu se páší, a tudy lid sedlský v rozpustilosti k outratám, záhubě a chudobě přichází. 33 Zmíněné usnesení, Artikulové proti opilství, posvícením a pyšnému šatstvu, zakazuje i tzv. kolední či obecní pivo, které si lidé na posvícení opatřili za společné peníze. Toulat se po posvíceních a poutích, to byla hlavní náplň života zahalečů. Kdo kvůli bezpracným požitkům vyhledával posvícení, byl posvěcenník.34

Daniel Adam z Veleslavína ve svém čtyřjazyčném slovníku (1598) rozlišuje církevní a lidovou část svátku: sedlské posvícení (Bawren kirchweih) a posvěcení chrámu, posvícení, pout (Kirchweihung).35

Přes všechny tyto nestřídmosti nelze nevnímat událost posvícení jako psychické uvolnění z celoročních namáhavých činností, regulativů života či strázní všeho druhu, které zastihovaly široké lidové vrstvy v minulých dobách, a tedy jako příležitost užít si pár dnů sytosti a volnosti.

Ve zprávě vojenské odhadní komise z roku 1771 sledující hospodářskou a sociální situaci na Moravě, se uvádí, že v dolních vsích [uhersko]hradišťského kraje je rozšířeno hýření a ve dnech posvícení lidé utratí v hospodách často najednou tolik, co by jim na polovinu zimy stačilo k živobytí.36 A tak v roce 1773 podává pověřený úředník Johann Korziska císařovně Marii Terezii zprávu o nešvarech o posvícení, kdy tolik se hoduje, že mnohý sedlák již v prosinci doma chleba nemá. Její Milost chce neplechu tu zameziti.37

V pozdní fázi posvícenské tradice došlo ke změně s širokým územním dosahem. V roce 1787 vyšel v účinnost výnos císaře Josefa II. slavit v habsburské monarchii jednotné posvícení o třetí říjnové neděli v trvání dvou dnů, neděle a pondělí. Osvícenského reformátora k tomu vedly hospodářské důvody, neboť četnost posvícení i délka slavení až po dobu sedmi dnů a s tím spojené nemírné holdování jídlu a pití odvádělo poddané od práce a znamenalo začasté i ztrátu majetků. Dekret o jednotném pořádání posvícení vždy třetí neděli v říjnu byl vyhlašován kněžstvem na panovníkův pokyn v kostelech 14. ledna 1787. Takto je zaznamenáno v církevní literatuře: Slaví se třetí neděli v oktobru (říjnu) výroční slavnost posvěcení chrámu Páně či jak se obecně říká posvícení aneb na Moravě velké hody, císařské hody. Slavnost posvěcení chrámu Páně jest výroční den památní, na kterém byl kostel posvěcen; v rakouském pak mocnářství jsou tyto slavnosti všech kostelů na dotčenou neděli odloženy.38

Do života venkovanů vstoupilo císařské posvícení, ustavily se císařské hody, nazývané také hrubé, tedy velké. Termín císařského posvícení je blízko svátku sv. Havla (16. 10.), mj. dnu vypořádání poddanských plateb vrchnosti, a tak se mu říká, v Čechách téměř všeobecně, havelské. Nazývá se také tereziánské.39 Nové nařízení však nebylo plně respektováno a úřední výnos v roce 1847 důrazně připomíná josefínský dekret.40 Ustanovení nevedlo k zániku původní oslavy. Někde bylo přijato císařské posvícení, jinde zůstal dřívější čas oslavy a k tomu císařské posvícení, a tak se slavilo v obou termínech. To se projevilo např. v moravském pojmenování hody patronské a císařské, staré a mladé, jarní či letní hody salátové 41 a velké hody na podzim.42

Vzájemné navštěvování a hodování často nebralo konce. Tak na Zábřežsku ve Zvoli a okolí trvala doba hodů od Andělů strážných (v původním zářijovém termínu) až po neděli před sv. Kateřinou. Každou neděli v tomto období některá z dědin slavila své hody, „naše hody“, říkalo se s chlubností. Po celou dobu hodaři z jedněch na druhé hody se rozjížděli, až sv. Kateřina s Martinem hodování a tanec zakázali.43

Je nasnadě, že došlo k zmatení v pojmech: U nás v hornaté oblasti severní Moravy říká se této slavnosti [slavnosti patrona farního kostela] pouť, kdežto na Hané jsou to hody. Slovem hody se u nás rozumí posvěcení chrámu Páně, připadající na třetí neděli říjnovou.44

Roční doba posvícení/hodů bývá v literatuře často vymezována podzimem. Přesto spadají data podle patrocinia svatyně téměř do celého ročního období, s větší frekvencí do druhé poloviny roku. Patronské hody se slavily v podstatě od pozdního jara45 do podzimu. V ojedinělých případech i v zimním čase.46 Končí počátkem adventu, svátkem sv. Kateřiny v listopadu. Hody v letní době, kdy se sklízela úroda, se v souvislosti s naturálním způsobem hospodaření a nezbytnou potřebou živé pracovní síly odbývaly skromněji.47 Dostatek masa (z vykrmených hus, ze zabíjaček) nebo pečiva z mouky semleté z nového obilí přinášel až podzimní čas. Význam velkých hodů, které až do počátku 20. století bývaly slavnější a v délce tří dnů, v dalším období místně i regionálně slábl.48 V některých obcích v odezvě na pád monarchie a změnu režimu se přeměnily v hody republikánské konající se kolem 28. října. Obvykle u toho stály národně orientované spolky, hlavně Sokol, jak to bylo v roce 1925 v Moravském Písku.49

Své posvícení měly i obce bez vlastní svatyně, slavily je podle farního kostela anebo podle jiného pravidla, jak se stalo v malé vesnici Vysoníně na Chrudimsku: V roce 1867 postavili občané Vejsonští uprostřed obce kříž svým nákladem. Kolem kříže upravili čtyřhrannou zahrádku a do každého rohu vsadili lípu. Posvěcen byl první neděli v září. Od té doby slaví se ve Vejsoníně posvícení.50 Tak si přečteme ve slovníku Josefa Jungmanna: není toho kostelíka (tak malé vesnice), aby v něm (v ní) jednou do roka posvícení nebylo.51

K obcím, které neměly vlastní posvícení, se vázaly rozmanité škádlivky: v Soběnově na jihu Čech své posvícení propili, ve vzdálenějším Chlumu je prodali za opálku řípy.52 Klobučani nemajú svojich hodů, prodali ich préj za pár holubů, zní kousavá průpověď z Valašských Klobouk.53 Tak vznikaly i mnohé jiné posměšky ze strany jedněch na druhé. Tak o Svijanech se říkalo, že házejí posvícení do Jizery (jako poslední) a v Bakově je chytí.54 O pouti a posvícení se obyvatelé Roprachtic na Semilsku místo vepřového masa spokojovali s nudlemi, které prý sušili na plotech, a tak vznikla posměšná vyprávěnka, že když o roprachtické pouti prší, říká se obyvatelům, aby jim nezmokly nudle.55

Obecně vzato se slavnost posvícení či hodů v Čechách a na Moravě udržuje v pevných tradičních termínech, a to k církevnímu datu posvěcení nebo zasvěcení kostela nebo kaple anebo v josefinské reformě posvěcení kostela. Místy i bez této vazby.

Posvícení a pouť

Výraz pouť (fem.) i pout (masc.) znamená putovat na posvátné místo. Poutí se předně rozumí cesty křesťanů na místa, jimž je přiznávána zvláštní duchovní síla a kde se nachází léčivý pramen, na místa ozvláštněná legendou o Božím zázraku. Je to zpravidla putování do vzdálených lokalit. V užším významu se koná pouť na výročí zasvěcení místní svatyně, kostela či kaple. Pouť se drží i tam, kam nevedou známé poutní cesty. Je to pak svátek více méně místní a poutníci rodinní.56 Světská stránka pouti má stejně jako posvícení hosty a hostinu u svátečního stolu, pouťové taneční zábavy, patří k ní stánky se zbožím a rozličné zábavné atrakce lunaparku. Nicméně náboženský význam tu bývá silnější ve vazbě na oslavu patrocinia kostela či kaple, a zvlášť jedná-li se např. o místní pouť s procesím ke kostelu či kapli jako poděkování světci za záchranu obce v události požáru, epidemie, krupobití. Mnohé poutě (ale i hody) se ustavily v 18. a 19. století spolu se stavbou nové svatyně, obestřené pověstí o takovém zázraku.57

Jsou i poutě, které prosluly nějakým osobitým artiklem, jako mrkvancová pouť v Polné, jejíž název je odvozen od mrkve a sladkých koláčů mrkvánků plněných mrkvovou nádivkou. Peče se jich spousta a velké pěkné mrkve se věší nade dveře, na plot, do okna. To zastínilo církevní smysl polenské pouti, obnášení skleněné schrány s ostatky sv. Liguriáše, patrona města, v průvodu, v němž nechyběli zástupci místních řemesel s cechovními korouhvemi.58

Pouť bývá vnímána lidmi také v zjednodušeném smyslu, zábavném a komerčním, příkladem čehož je pražská Matějská pouť. A ještě dodejme, že na českém jihu slovem pout označuje se na vsi také povšechně věc perníková.59 Bylo zvykem na Horácku, že chlapci i muži přinášeli z pouti ženám a dívkám na oplátku pouti za velikonoční malovnu, obvykle perníkové srdce.

Rozmachem poutí v baroku spolu se vznikem nových kaplí i kostelů dostalo staré posvícení jistou konkurenci. Došlo k zdvojení oslav, vedle posvícení se slaví pouť a příklady propojení obou tradičních jevů nejsou ojedinělé. Jsou místa, kde se slaví pouť i posvícení či hody v různých datech, a jinde zase jen hody či jen pouť, která převzala ráz posvícení. A jsou místa, kde posvícení či hody splynuly s poutí.60 Pouť se slaví podle zasvěcení kostela/kaple, posvícení (či hody) tuto vazbu vždy nemá, drží se na podzim jako posvícení havelské (císařské), někde martinské nebo václavské. Pouť a posvícení byly vnímány různě, někde byla význačnější pouť, někde posvícení. Náplň posvícení a poutí konaných v různých dnech na jednom místě někde splývá. Jsou tu však svébytné prvky tradice posvícení, jež trvají např. v posvícenských jídlech a druzích pečiva v rodinách, ba i v některých obyčejových projevech, jak ukazuje několik příkladů z českých krajů a míst.61 V moravských regionech má posvícení/hody s úlohou stárků osobitý ráz. Obecně určují vztah poutí a posvícení rozmanité vazby dané vývojem v místě a farnosti.

Lokální zvláštnosti posvícení

Historie svátku je spletitá. Vyznačuje se specifickými jevy s ohledem na čas konání, pojmenování i zvyklosti, je spjat s dějinami farního kostela i lokální svatyně, s vývojem církevní a správní organizace v regionu. O změně termínu rozhodovaly také místní poměry, obecní samospráva, ba i sami občané.

O tom, jak to bylo ve Zlatkově v 19. století, podává svědectví Josef Svoboda. Obec byla kdysi přifařena k Bystřici nad Pernštejnem a Zlatkovští slavili památku posvěcení obou tamějších chrámů, nejsvětější Trojice a sv. Vavřince; říkali tomu později letní posvícení. Když byla v roce 1756 obec přifařena k Rožné, kde mají kostel zasvěcen sv. Havlu, přibylo jako podzimní posvícení havelské a v neděli po něm hody mladé. Časem se začalo všude mezi těmito dvojími i trojími slavnostmi rozlišovat jak v názvu, tak ve zvycích. Posvícení nebo hody byly ty hlavní a připadaly v každé vsi na jinou neděli; ostatní byly pouty.62

Hrály v tom roli i zájmy feudální vrchnosti, která určovala data slavnosti podle svého rozvrhu. Tak na panství vsetínském a zčásti brumovském byly stanoveny pro rok 1722 termíny hodů v jednotlivých 21 obcích postupně vždy v neděli od 6. září (pro dědiny Hovězí a Růžďka) do 8. listopadu (Francova Lhota a Bystřička).63

V Žerotíně na Olomoucku se hody pořádaly od roku 1882 na svátek sv. Marty (29. 7.), jíž byla zasvěcena nově postavená kaple. Věřící se zúčastnili mše a hody se připomínaly hostinou v rodinách. Žerotínské hody se slavily v době, kdy bývalo nejvíc práce, uprostřed žní. Do roku 1882 se konaly na Jozéfka, kterému byla zasvěcena zámecká kaple, a to okázaleji, s hudbou. Jozéfek Žerotínským časově více vyhovoval. Sv. Marta byla Žerotínským „vnucena“, a proto se k její oslavě stavěli chladně. Chodili na hody do Štěpánova na Vavřenečka.64

Příběhem několika zvratů jsou hody v Seničce na Litovelsku. Léta Páně 1786 stala se dobrovolná domluva anebo správa o naší poctivej obci (Seničce) stranova hodů, jak a na jaký způsob se domluvili všeci společně, tak že budó bévať tu neděli po svatým Havle, a při tom v naší kapli mšu svatou (sloužit dáme), a to má býť na budúci časy. Stalo se za rychtáře Matóše Lakomého, podmistra Jozefa Dostala, za konšelů přísedících.65 Dohodli se na císařských hodech. Avšak nebylo to „na budúci časy“. Čas hodů Seničtí později přeložili na svátek Andělů Strážných podle zasvěcení místní kaple z roku 1734, pak na začátek září a koncem 20. století se termín ustálil k datu posledního srpnového víkendu.

V Nedakonicích na Uherskohradišťsku lidé přijali císařské hody za jistou výhodu, nejen pro využití výdobytků sklizně, ale i pro možnost mít vlastní slavnost. Hody či pouť se totiž slavily podle farního kostela sv. Petra a Pavla v Polešovicích. U nás jsme nebyli tak spojeni s církevní oslavou, poněvadž farní kostel byl v Polešovicích. Zůstali jsme při hodech císařských. Jest to lepší. Práce na polích jest již z největší části hotova, husy a ostatní drůbež jest vyspělá, i finanční prostředky lze lehčeji opatřiti. Tak píše kronikář.66

V Českém Meziříčí na Rychnovsku mají posvícení v druhém zářijovém týdnu, po 8. 9. Toto datum se váže k roku 1580, k ustanovení slavit posvícení vždy k svátku narození Panny Marie, které vydal tehdejší utrakvistický kněz Pavel Vysokomýtský.67 Změna v datu posvícení však nenastala, když byl v roce 1748 na místě starého kostela postaven nový, zasvěcený sv. Kateřině Alexandrijské.

V České Třebové se udržovala svatojakubská pouť podle zasvěcení farního kostela sv. Jakubu Většímu, v pozdějším čase o císařském posvícení se stínal kohout, jak je v kresbě zachytil Václav Voleský, jabkancové posvícení se vázalo k starobylé rotundě sv. Kateřiny z poloviny 13. století. Místo obvyklých koláčů se pekly jabkance, bramborové placky plněné tvarohem. Spolu s kateřinským posvícením (obnoveným v druhé polovině 20. století, dnes poutí) se tato kulinářská zvláštnost udržela do našich dnů.68

Do podzimního času spadá sklizeň některých plodin, předně řepy v dobách obecného rozmachu jejího pěstování, což lidem na venkovském okraji Prahy znejistilo význam posvícení i potřebu oslav: Po žních slavívalo se ve většině našich obcí posvícení způsobem hlučným s pěknou neb zlatou hodinkou; někde si ještě v úterý sousedskou přidali. Nyní, kdy hojně řepy se pěstuje, jejíž sklizeň právě v dobu venkovských posvícení spadá, posvícení se buď odkládá neb ledabyle odbude. Čímž ovšem pozbývá dřívější pověsti a nenucené jindy veselosti.69

A byl to i důvod ke změně termínu posvícení, jak to zaznamenal F. J. Vykoukal: K tvářnosti dnešního posvícení budiž mi dovoleno citovati vyhlášku, kterou jsem kdysi četl na úředním prkně v obci P. ve středních Čechách: Obecní úřad oznamuje dle usnesení obecního výboru, že se posvícení v obci nebude letos slaviti o sv. Havle, jako se slavívalo, nýbrž až bude ukončeno dobývání řepy, totiž druhou neděli v listopadu. V tuto neděli bude se posvícení, pokud se obecní výbor o tom jinak neusnese, také budoucí léta slaviti.70

Tak se dělo později i v Bukovině u Přelouče. V roce 1930 se občané na valné hromadě v hostinci dohodli, že posvícení bude přeloženo z první neděle v říjnu na první neděli v listopadu, kdy již bývají polní práce skončeny.71

V souvislosti s miléniovými oslavami (1863, 1869, 1880) a budováním cyrilometodějských kaplí a kostelů se rozvinula na Moravě tradice cyrilometodějských poutí a hodů.

Za samostatnou zmínku stojí martinské posvícení či martinské hody, které mohou vycházet ze dvou zdrojů historické tradice. Kostely s martinským patrociniem jsou starého data a s tím i posvícení či hody, které se k němu vážou. Příkladů je nemálo.72 Martinské hody se konaly i v obcích, které neměly svůj kostel nebo kapli, a to často jako akce spolku73 či si ten (podzimní) termín hodů jako vhodný zvolila obec přes zasvěcení kostela jinému patronovi.74 Druhá okolnost se týká ve středověku nařízeného adventního šestitýdenního půstu po tři dny v týdnu, jenž se začínal už po sv. Martinu, a martinským dnem tak vrcholilo hodování, pojídání masných a tučných jídel, a zábava. Martinský svátek byl ještě v 19. století významným svátečním dnem, dnem skládání účtů a vyrovnání závazků v obecním hospodaření (martinská sýpka), termínem služebního roku čeledi a kdysi i obchůzek žáků. A tak i dnem hodování.

Obliba svatováclavského posvícení se odvíjí od četnosti kostelů sv. Václava a kultu národního světce.

Dny posvícení/hodů

Rozsahem bylo posvícení svátkem vícedenním s nedělí a nedělní slavnostní mší jako hlavním dnem. Zahrnovalo zpravidla dobu od jednoho do tří i čtyř dnů, od neděle do úterý. Slavení nezřídka doznívalo i v dalších dnech. V Proseči na Chrudimsku býval teprve v úterý slavný věneček honorace, ve vesnicích za stara končilo posvícení neb hody až ve čtvrtek, kdy se pozvaní „posvícenáři“ vraceli domů, aby v neděli přišli nanovo.75

Ve druhé polovině 20. století zasáhly změny v zaměstnanosti a pracovním rytmu. Ustavením volné nepracovní soboty došlo k posunu slavení na dva víkendové dny, což se většinově zachovává, i když leckde setrvalo v tradici či se obnovilo pondělí příp. i úterý. V Čechách byla nedílnou součástí posvícení zábava s tancem pěkná hodinka v pondělí a sousedská v úterý, ta pro starší generaci sousedů a sousedek. Časem došlo k splynutí zábav do jednoho dne. Pondělí se svou pěknou hodinkou76 zůstává na mnoha místech tradičním posvícenským dnem, a to mnohde se zvláštním programem.

K vlastním hodům se v moravských krajích přidávají před jejich započetím, tedy v sobotu, ba i v pátek, předhodové zábavy, zahrávání hodů a po nich o další neděli, jako zakončení hodování, mladé posvícení, hodky, dozvuky hodů, podkrmáší, pohodí aj. Doznění zábav v oktávu po slavnosti je starou tradicí; o mladém posvícení máme zprávu z roku 1588.77

Konec hodování byl na jihu Moravy ozvláštněn podobně jako o masopustu: hody se zakopávaly či pochovávaly. V Lednici na Podluží doprovázel truchlící průvod loutku ze slámy nebo opilého hodovníka neseného na žebříku k Dyji. V německých obcích na Znojemsku chasníci házeli do jámy za vesnicí rozbité sklenice nebo své hodové kytky a muzika k tomu hrála smuteční pochod. Analogickou tradici mají v Dolním Rakousku: Kirtag personifikovaný ve slaměné loutce se spaluje nebo zakopává do mělké jámy, někde přinášejí k připravené jámě místního ochmelku.78

Zajímavý obyčej, jenž otevíral a uzavíral posvícení, měli v jižních Čechách v Oubyslavi u Stachů. Tam pořádali slavnost zvanou vyzdvihování posvícení, jež posvícení zahajovala a byla záležitostí mládeže. K té příležitosti dívky upekly pečivo v podobě podélné mísy a do něj vkládaly „dítě“, pečivovou figurínu tvarovanou ve formě; dítě mělo symbolizovat posvícení. Darovaly je určenému mládenci, který je na hlavě vynesl v doprovodu zpívající mládeže a muzikantů ze statku do hostince, kde poté začal tanec. Tak probíhalo vyzdvižení posvícení. Když se v úterý končilo, nastal pohřeb posvícení. Děvčata opatřila již dříve kus dřeva, které zavinou jako dítě do hadrů a k ránu, když všecko tancem a zpěvem je už zmořeno, vybere se z hospody smutný průvod, v jeho středu nese děvče „mrtvé posvícení“. Průvod jde na náves, kde už je připraven vykopaný hrob. Všichni se rozestaví kolem a zpívají:

Provoď Pánbůh posvíceníčko,

provoď Pánbůh posvícení,

odvedlos nám potěšeníčko,

odvedlos nám potěšení…

Děvče, které „mrtvé posvícení“ neslo, spustí je za zpěvu do jámy a zatím co všichni na ně házejí hlínu a kamení, muziky hrají miserere, t.j. vyluzují všeliké pitvorné zvuky ze svých nástrojů.79

Rozmarýn, oříšky a hnětýnky

Rozmarýn je v tradiční kultuře symbolem lásky, věrnosti a plodnosti, atributem svobodné mládeže i posvícení/hodů, působí jako ochranný agens. V moravské hodové tradici figuruje v pozvání občanů na slavnost při obchůzkách chasy, rozmarýnem se označují účastníci zábavy pod májí, rozmarýn nechybí na kloboucích stárků, na šatech či v rukou hodové chasy. Ke keříku rozmarýnu skládaly dívky svůj příspěvek na zábavy. Na Zábřežsku se slovem hódy označuje sama kytka rozmarýnu.80 Ve Zvoli se hodový svět točil kolem rozmarýnu a marcipánu. U nádvoří jediné hospody sedí žena s kopcem rozmarýnovým. Od rána již obchoduje. Prodává snítky rozmarýnu, krátké, delší, nejdelší, uvazujíc na ně střapeček uzounké pentličky barvy červené, modré nebo bílé. Není čepice, není klobouku, není beranice rozmarýnem neokrášlené.81 V Kozlovicích na Frenštátsku se chodilo na krmáš do kostela s větvičkou rozmarýnu na kabátě, chodila tak mládež i staří. Všichni, hlavně mladí, se snažili, aby měli rozmarýn co největší. Bez větvičky rozmarýnu by nikdo do kostela a pak k muzice nešel.82 V Hosticích na Šumpersku o hodech ráno každý už nosil odznak hodů – rozmarýn. Mládenci za kloboukem, na kabátě, děvčata ve vlasech a v ruce.83

Stánek pernikáře; Černovice u Kunštátu, 2004

Stánek s cukrovou vatou; Bystřice nad Pernštejnem, 2005

„Kolo štěstí“; hody v Bystřici nad Pernštejnem, 2005

Svatohavelské posvícení v Liběchově na Mělnicku 2022, plakát

„Dojděte k nám na hody“, plakát, Tečovice u Zlína, 2016

Před hody v Kojetíně, kol. r. 1950

Před hody v Jinačovicích u Brna, 2017

Hodové májky zdobí farní kostel ve Střelicích u Brna, 2018

Žehnání mládeže, hodů a darů úrody v kostele kláštera sester klarisek, Brno-Soběšice, 2017

Darem rozmarýnu zveřejňovaly dívky náklonnost k vybraným chlapcům a ti opláceli přípitkem sladkou kořalkou či darem perníku. Na Hané dostal leckterý hoch od svého děvčete rozmarýn pozlacený a s pentličkami; dlouhý stvol, jímž si dvakrát ovinul klobouk. Kdo ho nedostal od milé, koupil si sám. V Dubanech připínaly dívky svým tanečníkům rozmarýnovou snítku při hodové zábavě v pondělí večer při tanci; při něm vymotá děvče ze zástěrky rozmarin a připne jej na junákův kabát.84 Rozmarýn od děvčete nosil chlapec za kloboukem v Sumrakově u Studené i jinde na západní Moravě. Na Rožnovsku měly dívky pro své milovníky rozmarýnovou voničku, ozdobenou pentličkami a třaslavkami, tj. malými pozlacenými perličkami nebo plátky pozlátkovými na hebounkých třaslavých drátkách, píše Beneš M. Kulda.85 Chlapec ji nosil za kloboukem. Mládenec bez voničky, ať už v kostele, nebo večer při zábavě, riskoval posměch a pomluvu. Kdo tedy neměl svoji galánku, loudil rozmarýnovou ozdůbku alespoň po své kamarádce či sestře, někdy si ji vyrobil potajmu sám.86 Ve Fryštáku dávala děvčata svým nápadníkům rozmarýn se třemi stužkami, modrou, červenou a zelenou. Tento projev lásky byl pobídkou, hoch směl s děvčetem u muziky hodně tančit. Odvděčil se tím, že dívce o púti kúpil hodně cukrového a veliké perníkové srce.87 V Kosticích na Podluží museli mít všichni chlapci za kloboukem guláčem rozmarýn a děvčata jím mívala ovinuty rožky, svůj obřadní úbor hlavy. Kdo neměl rozmarýn, jako by hody ani neslavil.

Zajímavý je dar oříšků. Na Jimramovsku chodívaly dívky v září v době mezi dvěma mariánskými svátky na vejlupky, tj. sbírat lískové oříšky, kdy již uzrály a vylupovaly se. Každá se snažila nasbírat co nejvíce oříšků. O hodech při muzice jimi obdarovala své tanečníky. Chasník, který vzal děvče k tanci, dostal hrstičku oříšků, a záleželo-li děvčeti na něm, tak i více. Tak se dívčiny, které měly co nejvíce výlupků, v tanci nezastavily.88

Oříšky měly na Horácku nápodobu v pečivu. Na Pelhřimovsku a na humpoleckém Zálesí byly vořechy, maličké smažené bochánky velikosti vlašského ořechu, darem dívek nápadníkům. Také na Jihlavsku se pekly posvícenské oříšky, které děvčata dávala při tanci svým tanečníkům.

V české posvícenské tradici mají podobnou funkci hnětýnky. Různily se jak druhem těsta, tak tvarem a výzdobou a měly obřadní funkci v navazování a utvrzování milostných vztahů mezi mladými lidmi.

Taneční zábavy: dospělí a děti

Pořádek posvícenských zábav přihlížel k věku i k sociálnímu zařazení účastníků. Svůj den k tanci měla mládež, někde i čeleď a lidé z majetkově nejslabší vesnické skupiny. Svou sousedskou, zábavu (zpravidla v úterý) a současně pomalý tanec v tříčtvrtečním rytmu, si drželi ženatí a vdané. Kdysi byla sousedská vyhrazena určité společenské vrstvě na vsi, sousedům, tedy plnoprávným členům obce, kteří se mohli podílet na její správě, jak to vystihl Jindřich Š. Baar: Seděli tu zase jiní hosté – staří sedření nádeníci, podruzi, všichni, kteří nebyli „sousedé“ – nesměli mluvit „do obce“ – a nesměli přijít zejtra – až bude „sousedská“ – uctívali zde posvícení dnes.89

V Hosticích na Šumpersku přišli k pondělní muzice všichni staří a ženatí. Zábava patřila jim, protože pro mladé byla předchozí den. Muzikanti pro ně hráli staré kousky, které mladí už ani neuměli tančit.90 Ve Zvoli patřil tanec v pondělí ženatým mužům a vdaným ženám a hostům, v úterý svobodné mládeži, a teprve ve čtvrtek, kdy se hody končily, měli muziku domkaři a hofeři. Pohodí bylo pro čeládku.91 Ten sociální kontext hodových zábav měl širší rozměr. Tak např. v Holubicích na Slavkovsku mohla jít v neděli do kola jen děvčata, která měla nové, dosud neprané šaty; chudá, která na nové ošacení neměla, musela počkat do pondělka.92

Na hodové zábavy neměli přístup adolescenti, výrostci mladší osmnácti let, nazývaní na moravské vesnici různými přízvisky jako jařina, podjařina, kaštánci, podškubci aj. Jejich účast v tanci podléhala rozhodnutí chasy, v krajích se stárkovskou organizací stárkům. Tenkrát to nebylo tak jak včíl, aby se točilo v kole takových výrostků sotva ze škole vyšlých. Ti když chtěli tenkrát tancovat, tak se sešli někde v chalupě nebo na mlatě, v tihelni, složili se, aby jim někdo hrál na vergl, na husle, harmoniku, a měli sólo sami pro sebe. Běda, kdyby se odvážili do kola v hospodě. Stárci odpásali řemeň, až to šlo!93 Ve Študlově na Valašsku přijímali o hodech dospělí mládenci do svých řad dorůstající ogary. Než se však mohli hodových zábav zúčastnit, museli pobýt určitou dobu v „plevinci“ a pak v hospodě zaplatit pohoštění.94 Tato úloha chasníků v řízení, resp. dozorování tanečních zábav ve vztahu k nedospělým nebo mládeži nižšího sociálního statusu, má ovšem obecnou platnost: Rozjaření chasníci rozhánějí se po šenkovně v plném vědomí dnešního práva, kteréž promíjí i věci, jež by se jindy tropiti nesměly, nosí děvčatům zavdanou, škádlí je, avšak střehnou bedlivě, aby se jim nikdo nepovolaný nepletl do kola. Kdo nemá hodnosti chasníka, k tanci nesmí, jinak si tanečníci zjednají hned pořádek.95

Poněvadž dospívající mládež toužila také po obveselení, bylo zvykem, že si uspořádala muziku pro sebe v některém stavení. Dětem hrál k tanci dudák nebo flašinetář, kterého si samy vybraly a platily. Napodobovaly starší, své dospělé sourozence a jejich kamarády. To byla muzika pro malý, ho maléch se říkalo na Brněnsku; tančilo se venku pod májkou za doprovodu flašinetáře či harmonikáře. Někde si výrostci zvolili i své stárky. V Kloboukách u Brna nedospělá mládež chodila v patách za dospělými stárky o koláče a dostávala peníze, kdo jí dal, aby mohla mít svoji malou muziku a při ní alespoň houslistu, který jí hrál u některého chalupníka, jenž vyklidiv světnici, vybíral od mladých tanečníků a tanečnic poplatek „na vápno“, poněvadž mu patama okopali při tanci zeď.96 Ve Starém Poddvorově na Břeclavsku si o hodech školní děti, jimž se říkalo strmisko, najaly gajdoše a u někoho ve stodole na mlatě měly svou muziku.

Bylo dříve obvyklé, že děti nakukovaly před hospodou do oken a v rytmu poskakovaly, jak muzika hrála.

Na Chodsku mívaly děti ještě na sklonku 19. století starou výsadu pořádat třikrát do roka malou muziku, jednu z nich o posvícení. Připravovali ji nejstarší hoši, tancovalo se při zvuku dud ve velké světnici, v senci, kterou si chlapci vyprosili od otce některého svého druha. Děti si přinesly posvícenské koláče. Ostatně provozovaly děti chodské při malé muzice všecko, jako vídali od velkých, a zvláště starší hoši, pořadatelé malé muziky, byli někdy furianty. Vítězoslavně vedli si dudáka do vsi, kráčejíce napřed, a dudák musel hned u první chalupy na dudy spustiti, aby celá ves věděla, že malá muzika bude. Malé muziky zanikaly obecně vlivem školních zákazů a na Chodsku tomu pomohlo, že každým rokem byla větší nouze o laciného muzikanta. Dudáci starší vymírali a z mladých nechtěl se nikdo dudám učit.97

Staré hry v kostky. Střílení

Starou zábavou mužů, oblíbenou o hodech ještě v pozdním 19. století, byla hra v kostky. Tak píše František Bartoš: Na Brněnsku nachystá se na hody hra v kostky. Otec jednoho ze čtyř stárků řídí hru. Postaví se vědro, na vědře kolo z vozu, na kole dénko, na němž se metají kostky. Na dénku stojí šolařka (pokladnice), do ní bere pořadatel jistou část z každé sázky pro chasu na společné útraty. „Šolařit“ začne se hned v sobotu večer.98 Do hry vkládali účastníci někdy velké sázky, což vedlo k úředním zákazům, a hra v kostky se jako hazardní řadila mezi „zapovězené“.99 A tak se leckde hrálo o perník. V obcích kolem Nového Jičína patřila hra v kostky o perník k všeobecně přijaté zábavě mládeže v čase krmáše, bavila se tak mládež ve Zvoli u Zábřehu i na jiných místech na severní Moravě.

Také oslavné střílení bylo častým zvykem o hodech. Oznamovalo slavnostní mši, zahajovalo slavnost. O nedělních slavných bohoslužbách slavné intrády, kůrový zpěv a střelba z hmoždířů nikdy nechyběly, píše kronikář z Jedlí na Šumpersku.100 Starý obyčej přetrval do současnosti. 101 I to byl zvyk podléhající zákazům z pozice obecních a vrchnostenských úřadů102 a nařízení Josefa II. (1769).103

Kramáři a světští

Již týden před sv. Bartolomějem sjížděli se první hosté, komedianti, brusiči, gráni. Svoje bydlo rozbili přes Sázavským dvorem vedle kapličky a již navečer rozběhly se děti, a bývalo jich vždycky hodně, po statcích vyptat slámu pro koně, mléko pro děti, brambory a trochu mouky a všechno ostatní. Bylo kupodivu, jak dovedly si ves rozdělit bez dorozumívání, jak se říká po čichu.104

V čase posvícení se odedávna dostávali lidé častěji než jindy do kontaktů s jiným světem. Do obce přijížděli podomní kramáři i řemeslníci se svým zbožím, perníkáři a cukráři, stánkaři, potulní brusiči. A za nimi písničkáři, kočovní kolotočáři šauklíři, loutkáři, artisté vystupující se svými čísly na náměstí, komedianti s cvičeným medvědem. Říkali si světští, tedy světem jdoucí.105 Jejich předchůdci byli nejspíše středověcí kejklíři, artisté, herci, případně potulní pěvci či dvorští baviči, například dvorní šašci. Tato profese se dědila po generace a kolotočářské rodiny zajížděly se svými atrakcemi do místa po řadu let. Některé kočovné rodiny se pohybovaly a získaly věhlas na větším území. Komedianti, jak se jim také říkalo, mívali rozličné technické atrakce, vybízející mužské zájemce k předvedení síly.106 Pro mladíky bylo prioritou sestřelit si ve střelnici loutku, panenku ustrojenou do barevných šatiček, která pak bývala ještě v druhé polovině ve 20. století častou ozdobou ložnic, posazená uprostřed pěkně ustlané postele.

Lunaparky dnes rozšiřují svůj zábavný program o nové technické formy. Vedle řetízkového kolotoče či tradiční střelnice tak stojí horská spirálová dráha a další výškové atrakce či skákací hrad. Komerční akcent v rozvoji zábav tohoto druhu je zřejmý.

Aktivity spolků

Do počátku 20. století se na venkově zformovala nová společenská institucionální struktura, hasičské sbory, tělovýchovné a ochotnické spolky, politické strany a jejich mládežnické odnože, hasiči, a s nimi i aktivity různého druhu, jako výlety s programem, soutěže hasičů, cvičení sokolů, jak tomu bylo v letech první ČSR, spolek baráčníků, programově oživující staročeské krojové i zvykové tradice. Pro toto sdružení vytvořil Čeněk Zíbrt scénickou podobu českého posvícení.107

Pořádaly se zábavy s názvem staročeské posvícení, moravské hody, slovácké hody jako příležitostné festivity s využitím prvků regionální posvícenské či hodové tradice (anebo na ně upozorňující alespoň názvem nebo krojovým vybavením). V Brodeslavech na Plzeňsku byli za první republiky činní divadelníci. Tak se 28. října 1934 konalo staročeské posvícení, kdy všichni občané byli oděni v krojích a v připraveném programu mělo největší úspěch předvedení tanců a zpěvu jak mladých, tak starých.108 V Brně se v intencích některých spolků uskutečnila řada akcí zvaných martinské či císařské hody, pojímaných jako společenská zábava s prvky hodové tradice, na které se zvalo v nářečí a v humorném tónu.109 V záměrech dobového foklorismu se pořádaly hodové zábavy s využitím prvků regionální tradice. Tak Hanácky hode v Hončově v říjnu 1936 pořádala agrární strana s cílem podpory českých menšin, hraničářů na Uničovsku. Nechyběl „hanácký program“ ve vystoupení písní a žertovných plkaček známých postav hanáckého folkloru Josefa Vacy a Jana Zbořila; poté účastníci v krojích zatančili hanácké tance. Zdravici poslal slavnosti Petr Bezruč.110 Posvícenské zábavy pořádaly také profesní spolky.111

Taneční zábavy, příležitostně oživené o tombolu s věcnými cenami, prodejní stánky kramářů a zábavné atrakce světských přetrvaly jako všeobecně přijaté tradiční společenské formy posvícenského veselí. Do programu posvícení/hodů vstupují od konce 20. století nové prvky rozvíjející společenskou, veřejnou stránku slavnosti. Tyto různorodé aktivity vycházejí ze zájmu místních spolků a sdružení obohatit sváteční dny.112 Častým podnikem, pro nějž hovoří prameny po celou druhou polovinu 20. století, jsou sportovní, zejména fotbalová utkání (obvykle ženatí muži proti svobodným, staří proti mladým). Slavnost posvícení je zvláště ve větších obcích příležitostí k nabídce zábavných programů od vystoupení kapel, zpěváckých sdružení či folklorních skupin, dětských her až po rozmanité soutěže a výstavy děl místních výtvarníků, drobného domácího zvířectva nebo i posvícenských koláčů.113 Přibývá na pestrosti zábavných programů komerčního rázu. Je to čas setkávání, zábavy a kulturních akcí.114 V městských aglomeracích se formuje tematicky pestrý program zábavných podniků, od hudebních souborů, soutěží pro děti i dospělé, prezentace folklorních souborů až po využití projevů tradičního zvykosloví kraje.115

Společné a odlišné

O jevech náležejících k společnému základu posvícení i o těch zvláštních, pojednáme v dalších kapitolách naší knihy.