Můžou superhrdinové nosit brýle?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Soňa G. Lutherová

Můžou superhrdinové nosit brýle? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Na začátek

Blik! – rozzářilo se světýlko do tmy.

Blik! – další. Jako hvězdičky na obloze, jen větší.

Míša přimhouřil oči a přitiskl nos na studené sklo. Zaujatě pozoroval, ve kterém dalším okně se rozsvítí. Teplý dech mu zamlžil brýle, ale jinak měl dobrý výhled. S rodiči a Terezkou bydleli v úplně posledním patře, těsně pod střechou. Tatínek říkával, že v létě tak vysoko ani mouchy nedoletí. Naštěstí!

Přes den když bylo slunce vysoko, viděl Míša oknem na celé sídliště. Dole pod domem byl les, kde si v létě se sousedy postavil bunkr. Auta, která stála na ulici, vypadala seshora mnohem menší než ve skutečnosti.

Za zimních večerů byla venku tma jako v pytli. I světlo pouličních lamp bylo rozmazané, rýsovaly se v něm jen drobné kapky chladného lednového deště.

Do pokoje vešla maminka.

„Míšo, co děláš? Děje se tam něco zajímavého?“

„Mami, kdo bydlí tam naproti?“

„Tamhle například Simon. Ale jinak vážně nevím, může to být kdokoli,“ řekla maminka tajemně a zlehka ho polechtala na krku. Míša měl rád, když ho šimrala, občas to skončilo i lechtací válkou, což byla velká legrace! Ale teď se nenechal vyrušit a přemítal dál.

„Možná tam bydlí nějaký chlapeček, který je stejně starý jako já. Předškolák!“ uvažoval.

„Člověk nikdy neví,“ usmála se maminka.

„A co když má zvířátko? Kočku! Takovou, jako je Filipova Cecilka. Anebo papouška, co umí mluvit. A možná má i bratra. Ale ne miminko, jako je naše Terezka, ale takového, se kterým se dá hrát na policajty a zloděje! Mami, až vyrostu, budu detektivem!“ pokračoval Míša jedním dechem.

„A ty víš, co dělá takový detektiv?“ přerušila ho udiveně maminka.

„Jasně! Když někdo něco ukradne, detektiv hledá stopy,“ vysvětloval Míša. „Ty, mami, víš co? Hned zítra začnu trénovat.“

„Večeřeee!“ zavolal najednou táta z kuchyně.

Blik! – ve tmě se rozzářilo další světýlko.

1.
Záhadné stopy ve věži

Ráno se Míša probudil jako první. Rodiče s Terezkou ještě spali.

„Mamííí! Tatííí!“ volal z postele ještě se zalepenýma očima.

Za chvíli vešel do pokoje tatínek. Oblečený ve velkém kostkovaném pyžamu a s rozcuchanými vlasy vypadal trochu jako strašidlo.

„Dobré ráno, prcku! Ty už jsi vzhůru? Nechceš si ještě chvilku pospat?“

„Nemůžu, mám práci!“

„Jakou práci?“ zíval nechápavě tatínek.

„Uvidíš,“ odvětil Míša a hned nato vytáhl ze skříně šedou košili akorát tak pro detektiva a batoh, co nosil do školky. Hodil do něj notýsek, přidal velkou lupu, vyhrabal i tmavý klobouček a rázně si ho nasadil na hlavu.

„Ty chceš jít ven v letním klobouku? Teď, v lednu?“ podivila se maminka, když vešla do pokoje s Terezkou v náručí. „Vždyť ti umrznou uši!“

Míša si tedy nasadil zimní čepici a klobouk narazil na ni. Detektiv je přece detektiv, nemůže vypadat jako obyčejný kluk! „Jsem připravený!“ prohlásil spokojeně.

Když potom vyšli s tátou z domu, mezi mraky prosvítaly ostré paprsky slunce. Vzduch po dešti svěže voněl a pod stromy roztávaly poslední fleky špinavého sněhu. Míša cestou pozorně pátral po okolí.

Za chvíli vyskočil na nejbližší plot.

„Co jsi našel? Poklad?“ zajímal se tatínek.

„Křídu!“ svíral Míša v ruce kousek zdiva, co se odloupl ze stěny. Nakreslil na chodník velké X. „To abychom našli cestu domů,“ oznámil důležitě.

Pomalu se blížili k centru města. Chystali se vylézt do rozhledny staré věže. Jako první prošel dveřmi detektiv Míša, aby mohl pořádně prozkoumat okolí.

Najednou na zemi objevil stopy bláta. A kdyby jedny! Bylo jich tam hned několik. Vedly od vstupních dveří k okénku, za kterým vykukovala paní sedící za kasou. Pak vedly dál k šatně a odtud zase k záchodům. Komu asi patří? A proč ten někdo chodil křížem krážem?

„Tati, koukej! Stopy!“

„Páni, kdo je tu asi jenom nechal?!“

Míšovi se vzrušením sevřelo hrdlo. „Co když to byli zloději?“

„Myslíš? A co by tu chtěli ukradnout?“

„No, to je pravda, mají tady jen samé staré krámy,“ zamyslel se Míša. „Ale maminka říkala, že některé jsou velmi vzácné.“

Najednou utichl, protože si všiml, že v rohu pod oknem leží něco barevného. Přistoupil blíž a sehnul se k zemi. Malá plyšová kočička!

„Tak tohle je skutečný poklad!“ Kočička měla velké oči a kovovou přezku na zavěšení. Kdo ji mohl ztratit?

„Jdu hledat další stopy!“

V prvním patře našel na dlažbě u starého měděného brnění šmouhu od bláta. O patro výš zbytky mokré hlíny. Vyndal si zápisník a soustředěně do něj čmáral. Najednou uslyšel cizí hlasy a dupot nohou.