ANKA
klub rebelek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbora Voráčová

ANKA klub rebelek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KAROLÍNA

Před novou školou

Karolína stojí před školou a rozhlíží se. Je nervózní a je jí zima. V tomhle městě trávila velkou část prázdnin už odmalička. Zná to tady dobře a má to tu ráda. Ale teď je všechno jinak.

Přestěhovali se sem s tátou před Vánoci. Máma nastoupila do protialkoholní léčebny a táta s Kájou šli bydlet k babičce a dědovi, aby změnili prostředí a bylo jim trochu veseleji. V ten den sněžilo a pak vysvitlo slunce. Vypadalo to jako opravdu parádní zimní den, ve kterém se nedějí smutné věci. Táta odvezl mámu do léčebny a pro Káju přijela babička Máry. Vzala taky malou černou fenku Bublinu, která hodně ráda jezdí autem.

„Babi, nejde mi mluvit,“ řekla Karolína po pár minutách jízdy. „To nevadí, Kájenko, nemusíš říkat vůbec nic, prostě jen spolu jedeme domů.“ Kája přemýšlela, co znamená domů, ale bylo jí z toho trochu úzko, tak radši zavřela oči a hladila Bublinu po hlavě.

Když přijely do cíle, děda Alois je čekal s horkým vývarem. Táta vždycky říkal, že na každé trápení pomůže vývar, tak asi proto ho dědeček uvařil. „Vítej doma, Karolínko, polívka už je na stole,“ řekl děda a poplácal Káju po zádech. Měl starostlivý výraz a ne moc úspěšně se pokusil usmát. Kája se na něj usmála doopravdy a děda pookřál. Měla pocit, že je jí o něco lépe.

Proč si na tohle všechno teď vzpomínám? ptala se sama sebe Karolína a pozorovala roj lidí kolem školy. Rozeznala Pepu, hrávala si s ním, když chodila do školky, bydlí o ulici dál než babi s dědou. Akorát je teď o dost vyšší a má krátké blond vlasy. Připadalo jí, jako by všechno, na co se dívá, byl jen film. Jako by se to ve skutečnosti nedělo jí, jako by byla jen divák, který všechno pozoruje. Pak se rozsvítí světla a půjde zase domů. Domů. Už je tady zase to „domů“. Co to znamená?

„Čau Kájo, co ty tady?“ Představu filmu rozbil Pepa. Přišel až k ní a vypadal vesele.

„No, já…“

„Budeš s náma teď chodit do školy?“

„Jo, to budu. Nějakou dobu.“

„Tak bezva, to se uvidíme!“

Když začal odcházet, Karolínu napadlo, že by to, co ji čeká, mohlo být vlastně i docela dobrý. Možná se nemusí tolik bát.

Večer u krbu

Do seznamu toho, co všechno teď Kája zažívá, patří taky úžasný krb, který mají babi s dědou v domě. Káju vždycky bavilo sedět a koukat do ohně. Zase se z ní stává pozorovatelka veškerého dění, svého příběhu. Slyší hlasy z kuchyně a cítí babiččino nejoblíbenější jídlo, těstoviny s lososem. Děda nadává na politiku a babi mu říká, ať jí ten vztek neprská do omáčky, že by ji radši měla apolitickou. Kája se v duchu směje. Dědeček říká, že teda dobře, že by mohli změnit téma na knihy a jestli už babi četla ty nové povídky od Dory Kaprálové. „Ale prosim tě, to vyšlo už loni, jasně že jsem to četla.“ Karolína jenom tak sedí a zkouší na nic nemyslet. Má na klíně Bublinu, která spokojeně oddychuje, i když má pořád nastražené uši, kdyby se šustlo něco nečekaného. Najednou zvedne hlavu, koukne na otevírající se dveře pracovny a potichu zavrčí. Než zjistí, že je to táta.

„Tak co bylo první den ve škole, zlato?“

„Tati, víš, že tahle otázka patří na seznam hledanejch, protože zničila životy spoustě lidem, že jo?“

„Ale ty víš, jak to myslím. Jak ses dneska cítila? Co jsi ve škole zažila? Koho jsi potkala? Lepší?“

„O dost lepší. A víš co, taťuldo, já myslím, že to tady zvládnem. Co myslíš ty?“

„Já o tom nepochybuju, Karolko.“

Večeře byla skvělá a byla u ní dost legrace. Chvilku se Kája až styděla, že je veselá, když se máma léčí a určitě jí není dobře. Navíc s nimi první dva týdny ani nemá být v kontaktu a kdoví, kdy se vlastně uvidí. Jakoby její myšlenky slyšela babička Máry, protože u umývání nádobí Káji řekla, že udělala průlom ve vědě o veselosti a přišla na to, že čím víc je někdo veselej, tím míň je zase někdo smutnej. Takže když budou veselí a budou u toho myslet na mámu, tím míň smutno jí bude. „Děkuju, babi.“

„Ale prosim tebe, za co ty děkuješ? Ty bys furt jenom děkovala a omlouvala se. Tak to teda ne, tady si tě vezmu do parády já a naučím tě být pořádně asertivní! Víš, co to znamená, ne?“

„Myslíš nasertivní, babi?“

„Tak ty si ze mě budeš dělat legraci? Bublino, trhej!“

Karolína se s babičkou hodně nasmála už jako úplně malá, vždycky jí přišla nejsrandovnější a nejodvážnější z celé rodiny. Když usínala, vzpomínala na maňáskové divadlo, co s babi hrávaly, a taky na to, jak chodily nakupovat jako princezny. To bylo tak, že si oblékly hrozně moc vrstev a zavěsily na sebe co nejvíc šperků a pak chodily do cukráren a oslovovaly se Veličenstvo. Královny si propašovala až do snů. Zdálo se jí, že jezdí na koni po lese, má princeznovské šaty a úplně červené tváře od větru. Jela tak rychle, až najednou její kůň rozpřáhl křídla a vzlétl. Kája létala mezi mraky a viděla všechno z výšky. A najednou zazvonil budík.

Osudová matika

Měsíc v nové škole a je tu ten nejhorší den na světě. Karolína stojí před tabulí a po zádech jí teče pot. V břiše se jí všechno kroutí, srdce je tisíckrát rychlejší než kdykoliv jindy a její hlava jako by byla úplně prázdná. Zítra se bude rozdávat vysvědčení, takže zkoušení fakt nikdo nečekal. Kája se chystá rýsovat typy lichoběžníků na tabuli a klepou se jí ruce. Voldemort se z ní snaží vymáčknout poslední zbytek lidské důstojnosti. Ne, tohle není sen z nového seriálu Harry Potter, tohle je tvrdá realita Karolíniny nové školy. Voldemort je matikářka, jejíž jméno se taky nevyslovuje, zlá čarodějnice, které se všichni bojí. Rýsování ani počítání obsahu a obvodu Karolíně moc nejde, tak se přesune zpátky ke zlomkům, které byly na začátku tohohle mučení. Prý potřebné velké zkoušení, aby Voldemort věděla, jaké jsou znalosti nové žákyně, před uzavřením známek na to totiž nebyl čas.

Karolíně začíná vynechávat mozek a má pocit, že se nemůže pořádně nadechnout. Zlomková čára se jí najednou ztrácí před očima a ona nic nevidí, protože brečí. Voldemort ji zkouší ze všeho, co zatím na druhém stupni probrali, zlomky se jedou už podruhé, jestli si „prý slečna náhodou neráčila vzpomenout“. Když se změnilo téma na přímé a nepřímé úměrnosti, Karolína nepochybovala o tom, že každou vteřinou omdlí, a doufala, že už se pak nikdy neprobudí. „Jedno promile je jedna desetina procenta, jedno procento je deset promile.“ Tuhle větu Kája zopakovala asi osmkrát a té lidožroutce to stejně nestačilo. Nekonečně dlouhé zkoušení, dvakrát slzy a s Voldemortem to ani nehnulo. Její nenávist k celému světu je tak obrovská, že ji rozežírá zevnitř, a proto jí tak strašně smrdí z pusy.

Po prvních nadějeplných dnech přišla ta nejhorší hodina na světě a skončila tím, že Kája polovinu další hodiny strávila zvracením na záchodě a naštěstí si pro ni dost brzy přijel táta. Kája následující týden strkala teploměr pod tlapku Bublině a málem si simulováním vykašlala plíce, protože si tolik přála, aby se táta slitoval a nechal ji navěky v posteli… Nebo by mohla přijít apokalypsa nebo by se z Pepy mohl stát Harry Potter, který Voldemorta konečně zabije bezovou hůlkou…

A ono se stalo ještě něco mnohem lepšího…

Den, kdy to všechno začalo

Kája už opravdu musela jít do školy, táta byl neoblomný, a dokonce i babička Máry uvařila lektvar síly a sebevědomí (neboli horký zázvor s kurkumou, chilli a medem), takže už se prostě nedalo vzdorovat.

Jakmile Karolína vkročila do školy, všude kolovalo, že je dneska speciální zasedání školního parlamentu. Snažila se být co nejvíc neviditelná a dění ve škole si moc nevšímala, jen pomalu odpočítávala minuty do konce vyučování a veškeré svoje naděje směřovala k procházce s Bublinou a psaní deníku. O velké přestávce za ní ale přišla Lyska, šéfka školního holčičího klubu, a vybídla ji, aby se přišla na zasedání podívat, že by ji to možná mohlo zajímat.

Karolína se ještě ve škole tolik nevyznala, jen měla pocit, že místní holčičí gang ze sebe dělá víc, než ve skutečnosti je, a vyvyšuje se nad ostatní. Tomuhle pozvání moc nerozuměla, ale byla zvědavá. Řekla si, že nic horšího, než co už zažila, nejspíš nepřijde, tak se tam půjde podívat. Otevřela dveře do hudebny, kde bývají zasedání, a upřela se na ni spousta pohledů. Lyska zrovna zahájila zasedání: „Žákyně Karolína Kotrbová se stala obětí školního systému. Neoddiskutovatelně došlo k šikaně ze strany autority. Vztah učitele a žáka by měl být založen na oboustranném respektu…“ Kája na ten výjev zírala a nebyla schopna slova. Nejdřív to nevypadalo, že by Lyska měla dost pozornosti, na tvářích studentek a studentů byla ale občas vidět radost, zatímco učitelky a učitelé opravdu nepůsobili nadšeně. Každopádně všichni poměrně napjatě sledovali, co se děje a zároveň čekali, co z toho vlastně bude dál. Když Lyska se svým klubem předčítala kousky z psychologických studií o tom, jak pedagog ovlivňuje vývoj osobnosti žáka, dokonce i paní ředitelka byla úplně našponovaná a poslouchala každé slovo s pohledem, že snad nepřijede televize natočit o tom všem reportáž a hlavně ať ji nevyhodí a nezavřou.

Jakmile Lyska vytáhla petici vyžadující humánní přístup ke studentům, podepsali to dokonce i někteří učitelé. Ředitelka vypadala, že už toho o moc víc nezvládne, a okamžitě se přikleplo to, že se studentům vyhoví. A světe div se, na školní půdu se snesl zázrak a od toho dne se sice Voldemort dál plouží chodbami jako ztělesnění zla, ale v hodinách je vlastně neškodná. Všechny uštěpačné poznámky si asi nechává na doma. Dost možná si je říká do zrcadla, protože vypadá čím dál hůř.

No a tímhle zážitkem začalo celé nové dobrodružství. Karolína se totiž rozhodla, že do tohoto holčičího klubu prostě musí patřit a udělá pro to cokoliv.

KRONIKA

ANKA klub rebelek

Prvním případem ANKA klubu rebelek bylo odhalení zpronevĕry penĕz. Tehdejší pan ředitel si posílal školní peníze na svůj soukromý účet a kupoval si za nĕ drahé dovolené i vybavení do domu.

Zakladatelka Anička pojala podezření z nekalé činnosti ve chvíli, kdy se ji ředitelův potomek Richard snažil nalákat k sobĕ domů pod záminkou nového domácího kina. Pozdĕji se Richard chlubil novým drahým vybavením svého pokoje a celé vily jeho rodiny nebo třeba letenkami do Austrálie.

Anka se pustila do vyšetřování se svými třemi kamarádkami Niky, Kristý a Ádou. Pilnou a zodpovĕdnou prací nashromáždily různé důkazy o majetku pana ředitele a podĕlily se o nĕ s Aniččinou mamkou, která pracovala ve škole jako účetní. Tu jejich poznatky naprosto zdĕsily a díky přístupu do školního bankovnictví zjistila, že za polovinu školního roku zpronevĕřil ředitel jeden milion dvĕ stĕ tisíc korun! Jakmile byla jeho nekalá činnost potvrzena klubem, následovalo ohlášení na policii, vyšetřování a posléze odsouzení ředitele školy. Jeho trest byl vrátit veškeré finance a na rok a půl jít do vĕzení.

První případ klubu byl na svĕtĕ! Anka a její kamarádky se dohodly, že nešlo o náhodu jednoho případu, ale že budou pátrat dál. ANKA klub rebelek začal fungovat témĕř profesionálnĕ. Svůj název získal díky oblíbenému tvaru jména hlavní zakladatelky, ale taky proto, že jména všech členek začínají na písmena A, N, K a znovu A. Tato náhoda se jevila jako tak jasné znamení, že veškeré diskuze o jiném názvu (kterých bylo hodnĕ) byly naprosto strhány. ANKA v názvu tedy znamená to speciální a jedinečné, co odlišuje klub od všech jiných klubů. Zásadní se ale členkám taky jevilo ukázat, jaký tento klub vlastnĕ je, a proto si vybraly slovo „rebelky“.

Proč rebelky?

1. Rebelky říkají, co si doopravdy myslí.

2. Rebelky se nebojí.

3. Rebelky jdou do toho po hlavĕ!

ANKA klub rebelek se začal postupem času vĕnovat různým problémům, které se na škole vyskytovaly. Od šikany přes potíže s učiteli až po zavádĕní různých zlepšováků ve škole. Jeden z prvních kroků klubu bylo zavedení školního parlamentu a spolu s dalšími spolužačkami a spolužáky začal vydávat školní noviny.

Velký zlom nastal, když po dvou letech fungování končily členky svou základní školní docházku a přemýšlely, co udĕlat, aby ANKA klub rebelek zachovaly. Šéfredaktorka školních novin Nina byla zrovna v 7. třídĕ a jako první odvážná zájemkynĕ přišla za šéfkou Aničkou a zeptala se jí, jestli by mohla patřit do klubu. A právĕ v ten moment se všechno zmĕnilo.

V kvĕtnu dalšího školního roku jsme se my, členky zakladatelky, rozhodly, že nechceme, aby ANKA klub rebelek zanikl s naším odchodem z 9. třídy, a že klub posvĕtíme pravidly a kronikou. Toto je první shrnující zápis, který ukazuje historická fakta jeho vzniku.

Pokud nás není plný počet, může se k nám přidat jakákoliv zájemkynĕ ženského pohlaví, která splní podmínky přijetí. Každá holka, která se chce do klubu dostat, musí napsat ten nejupřímnĕjší dopis sama o sobĕ a svém životĕ a přiznat sama sobĕ i ostatním členkám, jaká doopravdy je. V našem ANKA klubu rebelek jsme si totiž všechny rovny, víme o svých špatných i dobrých stránkách a jsme upřímné a spravedlivé.

Považujeme za zásadní výhodu a zároveň naši nejvĕtší zbraň to, že se vzájemnĕ dobře známe, doplňujeme se a jsme samy sebou, pak totiž respektujeme hranice svoje i hranice všech ostatních a můžeme doopravdy pomáhat jiným lidem a řešit, co je potřeba.

Po odevzdání dopisu s osobním příbĕhem bude následovat přijetí do klubu na zkoušku, aby se zjistilo, jak to společnĕ funguje. Holky, které chtĕjí být členkami, mají vyřešit tři problémy nebo situace, které se momentálnĕ dĕjí. Zbytek klubu je v tom samozřejmĕ s nimi, ale snaží se trochu upozadit, aby mĕla každá členka prostor najít si svou vlastní funkci, holky jí ale se vším pomáhají.

Pokud si to všechno vzájemnĕ sedne a funguje to, máme tu novou členku! Tĕch je vždycky pĕt a dohromady mají tvořit tým všech možných dovedností tak, aby se doplňovaly a mĕly ty nejlepší zbranĕ. Šéfka se volí každý rok nová, členky můžou odcházet a přicházet a podle sebe a svých možností se do klubu zapojovat.

Zapisovatelka Áda

SHRNUTÍ

Pravidla vstupu do ANKA klubu rebelek:

1. Napsat svůj osobní příbĕh co nejupřímnĕji a s odhalením vlastních tajemství.

2. Členství na zkoušku – být iniciativní v plnĕní tří aktuálních případů.

3. Finální členství je uzavřeno na základĕ následného rozhovoru s celým týmem, při kterém dojde k vyhodnocení tří případů a ke společnému nalezení konkrétní funkce v klubu.

Pravidla ANKA klubu rebelek:

1. Jsme upřímné k sobĕ i k ostatním členkám.

2. Nemáme před sebou tajemství, nĕkdo by je mohl zneužít vůči nám.

3. Čím víc o sobĕ víme, tím jsme silnĕjší. Jsme tím silnĕjší, čím víc držíme spolu.

4. Když se dozvíme o nĕčem špatném, hledáme cestu, jak to zmĕnit.

5. Vždy vyslechneme názory všech členek a zodpovĕdnĕ se rozhodneme pro to objektivnĕ nejlepší řešení.

6. Ze schůze se omlouváme ideálnĕ 24 hodin předem.

7. Svými dovednostmi každá sloužíme nejlepšímu výsledku.

8. Pokud má jedna z nás problémy, je to priorita. Jsme tu pro ni, abychom pomohly.

LYSKA

Přijde něco nového?

Lyska má delší tmavé kudrnaté vlasy s modrými proužky a tričko s mořskými živočichy. Prohlíží si nástěnku.

„Já se moc omlouvám, můžu s tebou chvilku mluvit?“

Za Lyskou stojí Karolína, nová holka, která se hned po příchodu stala symbolem školní změny. Když se Lyska otočila, uviděla nenápadnou slečnu v šedé mikině. Má hnědé vlasy do půli zad a opravdu veliké modré oči. Působí nervózně, nebo možná spíš stydlivě. V jejím pohledu je ale jasné rozhodnutí. Něco, co Lysku okamžitě upoutá.

„Jasně, pojď, půjdeme do zimní zahrady, tam bude klid.“

Součástí zimní zahrady je i výklenek s mořským akváriem, ve kterém je spousta ryb, řasy, skalky, mušle… Zimní zahrada je ve škole už dlouho, ale mořské akvárium prosadila právě Lyska zhruba před rokem a slíbila, že se o něj bude starat. Založila mořský tým a střídají se v krmení, čištění a řešení všech potřebností. Podobně jako u rostlin v zimní zahradě. Celý nápad vznikl díky skvělé učitelce biologie Markétě, která kolem sebe shromáždila tým nadšenců. Ti si rozdělili služby a opravdu to funguje. Kromě nástěnkářů a pokladníků je taky tým botaniků a nutno říct, že je hodně cool tam patřit. Ještě víc cool ale je spolupracovat s Lyskou, šéfkou ANKA klubu rebelek, ta ale členství v mořském klubu rozhodně nedává zadarmo a součástí může být jen ten, pro koho je moře něco výjimečného, stejně jako pro Lysku. Ten, komu na péči o oceány a klima obecně opravdu záleží