Hořkne políbení

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Václavíček

Hořkne políbení – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Jiří Václavíček, 2023

Design & Typo © Simona Dědourková, 2023

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7691-164-2

ISBN e-knihy 978-80-7691-375-2 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-376-9 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-374-5 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

„Láska je jediným zlatým klíčem otevírajícím brány.“

Henri Perruchot

Všechny příběhy s výjimkou Vojáčka jsou výplodem mé fantazie a případná podobnost s reálnými postavami a příběhy je pouze náhodná. Herci i kulisy se mění, ale hry, které hrají, jsou podobné, ať už si to uvědomujeme, nebo ne.

Playlist:

Zlatokopka

Robbie Williams – Feel

5,000 Volts – I´m On Fire

Pulp – F.E.E.L.I.N.G.C.A.L.L.E.D.L.O.V.E

Pulp – Something Changed

Mike Oldfield – Hergest Ridge

Serge Gainsbourg, Jane Birkin – Je t‘aime moi non plus

Ray Orbison – Love So Beautiful

Krásná loď

Vladimír Mišík a Etc… – Variace na renesanční téma

Hudba Praha – Špinavý záda

Miroslav Donutil, Iva Bittová – Ani tak nehoří

The Beatles – The Fool On The Hill

Romantika

John Paul Young – Love Is In The Air

The Walker Brothers – The Sun Ain´t Gonna Shine (Anymore)

Dire Straits – Brothers In Arms

Roxy Music – Jealous Guy (John Lennon Cover)

Rainbow – Catch The Rainbow

Omega – Gyöngyhajú lány

The Pogues – Summer In Siam

Vojáček

Miro Žbirka – 22 dní

Babalet – Zelená

Vladimír Mišík a Etc… – Variace na renesanční téma

Visací zámek – Povolávák

Vladimír Mišík a Etc… – Ty II

Katapult – Vojín XY hlásí příchod

Divoké srdce

Ray Orbison – Wild Hearts Run Out Of Time

Katy B – 5 AM

Lana del Rey – Summertime Sadness

Hořkne políbení

Hana Hegerová – Svatební píseň

Rubettes – Sugar Baby Love

Škoda lásky

Vejvodova kapela – Škoda lásky

Karel Gott – Malvína

Létání

Miro Žbirka (feat. Martha) – Čo bolí, to prebolí

Henryk Górecki – Symfonie č. 3 (Symfonie žalostných písní), Op. 36, 1. věta (např. David Zinman & Dawn Upshaw, London Sinfonietta, 1992)

Radiohead – Exit Music (For A Film)

Philip Glass – Koyaanisqatsi

Láska & Smrt

Europe – The Final Countdown

Ludwig van Beethoven – Symfonie č. 5 c moll Op. 67, Osudová (např. Carlos Kleiber, Wiener Philharmoniker, 1975)

Hurts – Wonderful Life

Pink Floyd – Shine On You Crazy Diamond (Parts I-V)

The Undertones – Teenage Kicks

Ken Yokoyama – You Are My Sunshine (Jimmie Davis Cover)

Snuff – I Will Survive (Gloria Gaynor Cover)

ZLATOKOPKA

„Prostě chci cítit pravou lásku, cítit domov, v němž žiji, protože v mých žilách proudí příliš mnoho života, jenž přichází nazmar.“

Guy Chambers & Robbie Williams

Jednoho krásného prázdninového odpoledne jsem se vyhřívala na žulovém bloku zatopeného lomu schovaného v lesích chráněné přírodní oblasti. Po obloze přelétávala letadla a níže, ve výšce kolem tisíce metrů, občas také auta. Dvě z nich stále klesala. Opalovala jsem se nahoře bez, ale nemám se zač stydět. Ať si to chlapci užijí, uculovala jsem se. Tanga jsem měla, tak co.

A možná si to užít chtěli, protože se auta znatelně přiblížila. Poznala jsem Volary. Mají nádherný futurologický design připomínající rejnoka. Každý stojí jako velké letadlo. AirCar nebo Tesla jsou levnější, ale stejně si je můžou dovolit jen boháči.

Poslala jsem jim zářivý úsměv a provokativně jsem se vyprsila. Volary drze přesvištěly jenom pár desítek metrů nade mnou a byly pryč. Pustila jsem je z hlavy a věnovala jsem se příjemnému adolescentnímu snění. Vytrhl mě z něho až tichý melodický hlas.

„Ahoj, Lenko, promiň, nelekni se. Můžu si přisednout?“

Škubla jsem sebou a cítila jsem, jak mě polil ruměnec studu. Burane pitomej, nemůžeš dělat aspoň trochu rámus?

Přehodila jsem si blůzku přes obnažená ňadra a pípla jsem: „Ahoj, proč ne.“

Shlížel na mě mladík přibližně mého věku. Tipovala jsem, že se bude škodolibě usmívat, ale tvářil se upjatě.

„Ty mě zřejmě neznáš. Já jsem Erik.“

„Těší mě, Lenka,“ zmohla jsem se na odpověď, levačkou jsem si přidržela halenku a podala jsem mu sluníčkem rozpálenou ruku.

Všimla jsem si drahých chytrých hodinek a neméně krásného chytrého náramku a styděla jsem se ještě víc. K těm Volarům se to hodilo. Posadil se vedle mě, ale s decentním odstupem. Přece jen jsem byla v podstatě téměř nahá.

„My se odněkud známe?“ sondovala jsem obezřetně. Takového kluka bych si pamatovala. Vysoký, poměrně hezký v obličeji, šedomodré oči, krátké strniště na tváři, dlouhé hnědé vlasy po ramena, v uších modré náušnice, zřejmě nějaký gadget… Vyzařovala z něj inteligence, ale možná i lehká nejistota. Na sobě měl zářivou havajskou košili, modré bermudy a sportovní sandály. Všechno velice šik.

„Ještě jsme se nepotkali, ale stejně o tobě vím spoustu věcí,“ usmíval se záhadně.

„A to jako jak?“ zeptala jsem se naivně. Ukázal prstem ke svému uchu.

„Kamerky napojené na AI. Naskenovaly ti oční duhovku a dál to znáš třeba z Metaverza.“

Jasně, rozšířená realita, jenže bez brýlí. Hodně chytrá věcička. Vidí mě v reálu a vedle mě se mu promítají tabulky s informacemi. Všimla jsem si, jak ťuká prstem na pravou náušnici a občas ji pootočí.

„Mimochodem, AI tě vyhodnotila jako naprosto důvěryhodnou osobu,“ řekl mírně a škodolibě dodal: „Doufám, že tě to nezklamalo.“

„Ani náhodou! Aspoň konečně pochopíš, že ty tvý vychytávky stojej za houby! Proč by mi asi říkali Desperado?“ zažertovala jsem.

Vyprskl smíchy a s mírným úšklebkem připustil: „Na tom něco bude.“

„Tak mi o mně něco řekni,“ provokovala jsem ho. Pootočila jsem se a podívala jsem se mu přímo do očí. Byly překvapivě živé.

„A co konkrétně? Rodina, škola, zájmy, zdravotní stav?“

„Něco těžšího. Přijímačky na gympl nebo zdravotní stav, prosím.“ A hned jsem to měla jako na talíři. Ach jo, dosud jsem věřila, že aspoň lékařské tajemství se dodržuje. „Snad tam taky nevyvěsili, kdy jsem měla první měsíčky?!“

Zaťukal si na náušnici a vychutnal si mě: „Vyvěsili. Chceš to opravdu vědět?“

„Nechci!“ odsekla jsem a určitě jsem byla červená i na zadku. „Nemělo by to náhodou bejt tajný?“

„Také je,“ uklidňoval mě, „ale já mám speciální prověrku na tajné věci.“ Nevypadalo to, že se vytahuje.

„V tvým věku?“

„Neboj, jako bych to nevěděl. Zásadně toho nezneužíváme.“

„A kdo je to my?“

„Vedení naší firmy, NuwGd.“ To je úspěšný český startup založený na umělé inteligenci.

„Ty snad už pracuješ?“ zeptala jsem se s despektem. „Kolik ti je, osmnáct?“

„Bude mi sedmnáct a…“

Skočila jsem mu do řeči: „Je mi sedmnáct a jsem cvok.“

„Prosím?“ protáhl nechápavě a zmateně se na mě díval. Vzpamatovala jsem se.

„Aha, promiň, je mi fakt sedmnáct, ale tohle byl jenom citát. Zrovna jsem dočetla zajímavou knížku,“ ukázala jsem na čtečku ve stínu borovice, „451 stupňů Fahrenheita.“

„Tu neznám,“ přiznal, ťukl do pravé náušnice a pak souhlasně pokýval hlavou. AI musela všechny jeho hovory analyzovat a rovnou mu nabízet relevantní výstupy.

„Začíná docela moudrým citátem: Když vám dají nalinkovaný papír, pište napříč.“

Asi ho na tom něco zaujalo, respektive přímo oslovilo, protože sebou viditelně škubl, přesedl si tak, aby byl čelem ke mně, opřel se zády o balvan, zkřížil paže na prsou a pozorně se mi zadíval do očí. Vydržela jsem to, dokonce jsem se na něj dokázala usmívat. Vypadal fakt mile. Pak jsem si uvědomila, že jsem mu nevychovaně skočila do řeči, a omluvila jsem se: „Promiň, přerušila jsem tě, Eriku.“

Chvíli hledal ztracenou nit hovoru a pak dodal: „A pracovat a studovat musím pořád, když jsem Witkowski.“

„Ten Witkowski?“ žasla jsem. Musela jsem v tu chvíli vypadat jako úplná slepka.

„Jo, ten,“ pousmál se. Neznělo to ale pyšně, prostě to jenom konstatoval. Jeho tatínek, zakladatel a majoritní vlastník NuwGd, miliardář a charismatický vizionář, byl v médiích každou chvíli. Pro některé to byl hrdina a pro jiné padouch.

Neodpustila jsem si malé rýpnutí: „A čemu vděčím za tak vzácnou návštěvu?“ Asi na takové jednání nebyl zvyklý, ale já se chovám ke každému stejně.

Rozpačitě odpověděl: „Máme tady blízko rekreační sídlo. Jsem tam na prázdninách a občas se sem chodím koupat.“

„Volary už dokonce choděj?“ zašpičkovala jsem. Zasmál se, ale na můj vkus trochu strojeně. Tak jsem se ho snažila postrašit: „Víš vůbec, že je sem vstup zakázaný?“

„A víš to ty?“

„No jasně, no a co?“

„Ten lom patří nám, Lenko,“ upřesnil a zakabonil se jako odporný nabob. To mě zároveň postrašilo i namíchlo.

„Tak sorry, hned vypadnu. Dneska jsem ti ještě vodu nezašpinila, tak si to tady užij!“ Slovo kreténe jsem naštěstí stihla spolknout. „Laskavě se otoč, prosím, obleču se!“

Nechtělo se mi pryč, ale zákon jsem porušila, o tom žádná. Vím totiž o šikovné díře v plotě, kudy protáhnu i motorku, a zatím se mi to vyplácelo. Zaslechla jsem však, že už tady někdo zaplatil mastnou pokutu. Mohla to ale být jenom fáma.

„Klídek, Lenko, prosím,“ chlácholil mě a spokojeně se zasmál. Došlo mi, že to udělal schválně, aby mi to oplatil. „Máš moje svolení se tady koupat. Ale jenom ty. Kdybys měla problémy se stráží, řekni jim moje jméno. Ale nezneužívej toho, prosím.“

Chvilku jsem se rozmýšlela. Tak lacino si mě nekoupí. Pak jsem si to přebrala. Tenhle lom je nejkrásnějším místem široko daleko.

„Wow, tak díkes, Eriku!“ Usmála jsem se na něj svým nejzářivějším úsměvem. Mám ho nacvičený.

„Rádo se stalo, Lenko. Pojď, vykoupeme se,“ vybídl mě, zvedl se a dodal: „Konečně tu čistou vodu zašpiníme.“

Otočila jsem se, navlékla jsem si horní díl plavek a vstala jsem. Erik šel ke dvěma mužům pod nedalekou borovicí. Bodyguardy by v nich poznal i blbeček. Převlékl se tam do plavek a vrátil se ke mně. Jeden ze strážců přišel s ním a pozdravili jsme se.

Oba muži se obezřetně podívali pod sebe, bodyguard se svlékl do boxerek a skočil po nohách do té hloubky. Museli to tady dobře znát, ale nehodlali riskovat. Vynořil se, ještě se potopil a při druhém vynoření zakřičel: „OK!“ Pak doplaval ke straně a začal vylézat vzhůru.

Erik skočil také po nohách a po vynoření bujaře zakřičel: „Pojď, Lenko, je to paráda!“

Nenechala jsem se zahanbit, nadechla jsem se, odrazila jsem se a skočila jsem. Letěla jsem překvapivě dlouho. Zahučela jsem do hloubky, až mi ledová voda vyrazila dech. Ale když jsem se vynořila jako dlouhovlasá mořská víla, zaplavila mě bláznivá radost. Skočila jsem to poprvé a byla jsem na sebe pyšná. A ti tři chlapi mi tleskali, až se ozvěna odrážela od skal.

Na chladnou vodu jsem si brzy zvykla. Erik se na mě zubil, plaval v kruzích kolem mě a občas se potopil a podplaval mě. Jednou jsem mu to oplatila. Voda byla průzračná a žulové bloky byly vidět hluboko pod námi. Bodyguardi se vyhřívali na vrcholku lomu, ale bedlivě nás sledovali. Musí to být divné, mít pořád osobní strážce za zadkem. Chudák kluk.

Když jsme si dostatečně zaplavali, vylezli jsme jedním z výstupů. Erik mi občas pomohl. Strážci se přesunuli a nechali mladému pánovi soukromí. Zlatá mládež to má dobře zařízené.

Plavky na nás rychle usychaly a Erik se překvapivě rozpovídal. Čekala jsem, že se bude chlubit, jak perfektní má život, ale zdá se, že všechno má své mouchy. Bohatí se dneska uzavírají před světem ve svých báječných ghettech a on v jednom nebo několika z nich zřejmě žije. Proto ho kromě prověřených osob nikdo neznal. Však mě také snažně prosil, abych si jeho existenci nechala pro sebe.

„Víš, jak mě bude svrbět jazyk? Cožpak ti ještě nedošlo, že jsem jenom pitomá holka? A střelená k tomu!“ škádlila jsem ho.

„To dáš!“

„A co když ne? To mě jako necháte zastřelit?“

„To snad nebude zapotřebí,“ chlácholil mě s úsměvem, „ale už nebudeš tak důvěryhodná; možná už nikdy. Společenský sešup je rychlý; dostat se zpátky nahoru je pracné. Ne sice nemožné jako v Číně, kde má každý jenom jedinou šanci, ale stejně. Možná bys dostala pokutu, kdybych tě nahlásil. Jenom pár tisíc eur, to by tě nezruinovalo. Ale bolelo by tě to.“ Říkal to přesně tak, že nebylo jasné, jestli to myslí vážně. Pak se usmál a dodal: „Což neudělám. Věřím ti.“ Ulevilo se mi.

„Nemůžu uvěřit, že máš bodyguardy.“

„Bohužel je to nutné. Kde je dneska bezpečně?“ povzdechl si jako senior. „To bych se musel přestěhovat na Nový Zéland, do Kanady, do Norska, možná do Švýcarska. O mnoho víc bezpečných zemí asi nezbývá. Česko je na tom ještě slušně. AI ale někdy vyhodnotí, že je oblast bezpečná, pak v ní můžu být sám.“

„Ale taky cestuješ po světě, ne?“

„Jenom na bezpečnější místa. Tatínek rád omezuje rizika na minimum.“

To mi dávalo smysl. Svět dneska připomíná obrovské mraveniště, kolem kterého někdo chodí a co chvíli do něho šťourá klackem.

„Mimochodem, už jsi někdy letěla autem?“

„Jasně, Volarem taky, v Metaverzu,“ vyletělo ze mě a hned bych si dala facku.

Zachoval dekorum a jenom se nepatrně usmál: „Virtuální realita je fajn, ale věř mi, ve skutečnosti je to ještě lepší. Chtěla by ses proletět? Pak tě vysadíme, kde budeš chtít.“ To by byl zážitek, který by mi každý záviděl. Tedy kdybych se jím směla pochlubit.

„Ale já mám ve křoví motorku.“ Většinou používám veřejnou dopravu, která je zdarma. Soukromá doprava je od zákazu spalovacích motorů docela luxus.

„Dáme ji do kufru. Tak chceš?“

„Jasně, to by bylo boží,“ vyhrkla jsem a zase jsem si uvědomila, že jsem tu za pipku.

„Skvělé,“ pochválil mě, jako bych mu prokázala laskavost já, a požádal strážce, aby dal motorku do kufru. Ukázala jsem ke křoví, ale maník už tam mířil. Zřejmě si prostor před přistáním důkladně proskenovali.

Hodila jsem si mobil, čtečku a láhev s pitím do batohu, na plavky jsem si oblékla blůzku a sukni a vyrazili jsme. Cestou na mě Erik občas mrknul a vypadal hodně spokojeně. Netušila jsem proč. Při chůzi se trochu hrbil, jako většina dnešní mládeže. Tolik hodin před displeji se nějak musí projevit. Já jsem se těšila na svůj první let, a tak jsem se nesla jako modelka na korze.

Elegantní tmavomodrý Volar vypadal přesně tak, jak jsem ho znala z Metaverza a z filmů na Vizi. Prosklená kabina se vyklopila vzhůru. Strážci už byli připraveni. Auto bylo pětimístné, viditelně pohodlné, s rudým polstrováním a s velikým displejem. Erik mi pomohl navléct padák na záda, posadil mě na místo spolujezdce a navlékl si svůj padák.

„Pro jistotu,“ omlouval to malé nepohodlí, „je to samozřejmě bezpečný stroj, ale pár havárií se už stalo. Přinejhorším se katapultujeme,“ dodal a pekelně se zachechtal. Nejspíš na chvíli vypadl z role. Hned se však ukáznil. Poučil mě, jak se padák otevírá, a nasadil si přilbu. Mně podal druhou, sedl si na místo pilota a věnoval se přípravě letu.

Ovládání bylo stejně jednoduché jako ve virtuální realitě. Asi bych s ním dovedla létat i já, kdybych měla v životě tolik štěstí jako Erik. Ale počkat!

„Vlastně, jak to, že už můžeš létat s autem? Řídit můžeš od šestnácti, ale létat od osmnácti, to vím!“ Určitě létá načerno! Asi se přede mnou vytahuje a třeba moc pilotovat neumí. Ještě nás oba zabije. Možná ale takhle balí holky a místo něho pilotuje samořídící systém.

„To sice ano,“ uslyšela jsem ve sluchátkách přilby jeho sebejistý hlas, „ale každé pravidlo má své výjimky. A tudíž i tohle.“

„Výjimky pro bohatý, myslíš?“

„Neboj se, je to legální. Musel jsem udělat obtížné zkoušky, včetně psychologických vyšetření.“

„Takže si papíry můžu udělat i já?“ provokovala jsem.

„Můžeš to zkusit, ale podmínkou je mít to auto a pádný důvod je používat,“ odpovídal trpělivě, „což zřejmě nemáš.“ Tenhle kluk prostě musí mít vždycky navrch.

Tichounce jsme se vznesli do vzduchu. Sledovala jsem jemně vířící páru pod námi, rychle se zmenšující průzračný lom a okolní chráněnou krajinu. Potlačovala jsem chuť hlasitě jásat, protože jsem konečně letěla, poprvé v životě! Erik přepnul řízení na automatiku, natočil se ke mně a všiml si mého nadšení. Musela jsem se tvářit tak blaženě, jako bych měla zavedené venušiny kuličky. Tedy, ne že bych měla tu zkušenost.

„Ty fakt letíš poprvé?“ zeptal se nevěřícně. Zahanbeně jsem přikývla a on lehce zavrtěl hlavou. Létání je dneska drahé, to není zlatá éra na přelomu století. Green Deal někdo musel zaplatit a boháči to být nemohli, ti na to nemají peníze. Stejně se planeta nadále otepluje.

„Tak to blahopřeju,“ prohlásil vřelým tónem a položil mi na chvilku dlaň na paži, jako by chtěl sdílet moji radost. Ten dotyk mě úplně zelektrizoval. Empatie mu rozhodně nechyběla.

„Moc ti děkuju, Eriku!“ Už ho nesmím provokovat, nabádala jsem se. Je to hodnej kluk.

„Potěšení je na mé straně.“ Asi to tak i vnímal.

Letěli jsme relativně pomalu, ačkoli Volar mohl dosáhnout maximální rychlosti dvou set padesáti kilometrů za hodinu. Stejně to byl úžasný zážitek, vidět známé jihočeské vesnice, řeky, silnice, rybníky, lesy, kopce, pole a louky z ptačího pohledu. Nejvíc mě štvalo, že se tím nebudu moci pochlubit. Stačí to říct nejlepší kamarádce a vědí to všichni. Po půlhodince letu jsme se začali blížit k naší vesnici. Pohádka končí, říkala jsem si.

„Radši zastav dál od vsi, ať se mě každý nevyptává. Nerada lžu. Dojedu už sama.“

Zaletěli jsme k lesíku, přistáli jsme na louce, kde se sušilo seno, a vedle nás přistáli strážci. Sundali jsme si přilby. Erik vyndal motorku z kufru a se zájmem si ji prohlédl. Tak starou, lacinou kraksnu asi viděl poprvé v životě.

Vypadal trochu rozpačitě, a tak jsem mu překotně děkovala za absolutně největší zážitek prázdnin. Ukázal mi svůj svět a bylo to prudce návykové. Taková chvilka to byla a je to pryč. Zasloužil by si pusu, ale neodvážila jsem se. Alespoň jsem mu podala ruku, tak se to asi mezi elitou dělá. Chvíli ji držel v dlani, díval se mi do očí a pak se nesměle zeptal: „Můžu tě ještě někdy vidět, Lenko?“ Srdce mi vesele poskočilo. To je skoro jako by mě požádal o rande.

„Jasně, Eriku, kdykoli,“ řekla jsem sladce a věnovala jsem mu svůj nejkrásnější úsměv.

„Můžeš mi dát na sebe nějaký bezpečný kontakt? Všiml jsem si, že ZenX nemáš.“

„Jasně že nemám.“ Placené elitní sociální sítě si klidně odpustím.

„Víš co? Pošlu ti pozvánku a zaplatím ti vstupní poplatek.“

„A proč bys to jako dělal?“ Šlo o jednorázovou, ale docela slušnou sumičku. Přitom mě znal sotva tři hodiny.

„Třeba mi na tom záleží. Nemůžu používat běžné sítě, nejsou bezpečné. Mohu si půjčit tvůj mobil, prosím?“ Měla jsem ho už od začátku puberty, takže to byl docela veterán. Nehnul brvou, pronesl pár pokynů a za chvíli mi cinkla zpráva, že mě vítá ZenX.

„S tím už si poradíš, že?“

„Jasně, na pár sítích už jsem. Nevím, jak se ti odvděčit, všechno máš…“

„To je poměrně relativní,“ řekl vážně. Měla jsem dojem, že mu po tváři přejel stín.

Dej mu pusu, ty káčo, teď máš příležitost, motivovala jsem se, ale netroufla jsem si. Tak jsem mu jenom podruhé podala ruku. Stiskl ji, usmál se na mě a slíbil: „Zítra odpoledne se za tebou stavím, na tohle místo. Čas si ještě upřesníme přes ZenX.“

„OK, platí,“ usmála jsem se.

„A nezapomeň, prosím, pssst!“ dodal s příslušným gestem ukazováčku jako boss v mafiánském filmu.

„Jasně, slibuju!“ mrkla jsem na něj.

„Tak zítra! Těším se, slečno Desperado!“ Nasedl do kokpitu.

„Ahoj, Eriku!“ Poodstoupila jsem, dveře se zavřely, Erik si nasadil přilbu a já jsem mu zamávala. Zvedl ruku na pozdrav a obě auta tiše vzlétla. Padala na mě vířící se pára, která za chvíli zmizela. Vzápětí auta zapadla za lesíkem. Povzdechla jsem si, nastartovala jsem motorku a odjela jsem domů. Cítila jsem se, jako bych se vracela do minulého století.

ZenX jsem zprovoznila bez problémů. Nikdo z mých kontaktů se na něj pochopitelně ještě nezmohl, a tak jsem napsala Erikovi. Obratem mi poslal pár fotek, které odpoledne pořídil, a také svoji fotku. Přidala jsem si ji do jeho profilu. Média by mi za ni zaplatila závratnou sumičku, ale přátelství s Erikem a jeho důvěra pro mě znamenaly víc.

Poslala jsem mu svoji nejhezčí fotku a on galantně odepsal: „Ve skutečnosti ti to sluší ještě víc.“ Juchů! Byl to prostě báječný, naplňující den. Jeden z nejlepších. Kolik takových vlastně může člověk za jeden život zažít?

Pak jsem si nadšeně prohlížela účty modelek, hereček, zpěvaček a dalších celebrit. Při večeři jsem byla roztěkaná. Vymluvila jsem se na bolest hlavy a šla jsem si proklepnout klan Witkowských na internetu. Tedy jenom seniora. O rodině nebylo veřejnosti nic známo. Spekulovalo se, která z elegantních dam, jež ho často doprovázely, je jeho manželka, a které jenom milenky. O juniorovi ani slovo. A ten pro změnu ví téměř všechno o každém člověku, kterého potká. Divná rodinka. Přitom jim museli pravidelně skenovat oční rohovky na letištích. Vlastně ne. Ti zazobanci mají vlastní brány, kde se nemusí prokazovat, soukromá letadla, sídla a možná i ostrovy. Svůj paralelní svět. Svůj lepší svět.

Naše další setkání – strašně ráda bych napsala rande, ale to bych přeháněla – mnohým lidem ve vsi nemohlo ujít. Mládežníci si dávali echo a řítili se na elektrických motorkách a kolech k místu přistání. Vidět Volar na louce za naší vsí se jen tak nepoštěstí.

Uletěli jsme jim těsně před nosem. Po pár minutách letu jsme přistáli, složili a zasunuli jsme křídla a projížděli jsme se po úzkých okreskách. Na rovné silnici mi Erik nabídl, ať si zkusím řízení. Řidičský průkaz mám už od šestnácti, ale s létajícím autem bych si to netroufla ani za nic. Tak nechal řídit automatiku a věnoval se povídání se mnou.

Ukázala jsem mu své oblíbené stromy a protáhla jsem ho zelenou bučinou. Na jeden pořádný buk jsme se dokonce rozhodli vyšplhat. Ani nevím, kdo ten blbý nápad dostal jako první. Prostě jsme se vzájemně hecovali, až nás to chytlo. Museli jsme to hodně promýšlet a pomáhat si, ale podařilo se nám to. Byl to boží pocit, sedět vysoko v jeho zelené koruně na mohutné větvi a vdechovat vůni stromu. Byla to fakt slušná výška. Docela se mi točila hlava, když jsem se podívala dolů. Teď Erik spadne a já mu budu do smrti platit odškodné, říkala jsem si.

Naštěstí jsme zase v pořádku slezli. Byli jsme se sebou natolik spokojení, že jsme se dokonce objali. Hodně nás to sblížilo. Na syna oligarchy, který mohl cestovat, kam si zamanul, oběžnou dráhu nevyjímaje, byl překvapivě skromný a vděčný. Oči mu zářily jako by šlapal na treku v Kašmíru. A stačila mu k tomu obyčejná jihočeská venkovská krajina.

Možná jsem vypadala stejně i já, uvědomovala jsem si a tetelila jsem se radostí. Na tom buku jsem se do něho totiž tak trochu zamilovala.

Snažila jsem se to nedat najevo a hlavně tomu pocitu moc nepodléhat. Vždyť to nedávalo smysl. Proč se zahazuje s tuctovou vesnickou holkou? Bere mě jako kamarádku, nebo se mě snaží sbalit? Stačilo by mu přiznat své jméno a modelky, zpěvačky, herečky a influencerky by pro něj udělaly striptýz třeba na Staroměstském náměstí. A on tráví svůj volný čas právě se mnou. Cítila jsem se jako Popelka v tom báječném starém filmu s Lily James.

Nenápadně jsem se vyptávala na jeho přátele a přítelkyně. Pár jich měl, ale o děvčatech neměl zrovna vysoké mínění.

„Ty, které znám, jsou až na výjimky buď, ehm, plnoštíhlé, případně anorektičky, nebo šíleně namyšlené kvůli své kráse a bohatství. A ty ostatní jsou, ehm, shopaholičky poněkud mdlého rozumu,“ vypočítával útrpně. „Čím vlastně chceš být, až dostuduješ?“

„Zlatokopkou,“ prohlásila jsem suverénně.

„To jako chceš rýžovat zlato na Aljašce?“

„To určitě nehrozí. Chci zbohatnout tím, ehm, horizontálním mambem,“ vysvětlila jsem a začervenala jsem se.

„Aha,“ pochopil a vypadal lehce znechuceně. Možná to ale opět jenom předstíral. Už dávno jsem věděla, že je vysoce inteligentní. Rozesmála jsem se a dala jsem mu lehkou herdu do bicepsu. Na familiární jednání zjevně nebyl zvyklý. Ale vydýchal to a zeširoka se usmál.

„Dělám si prču, abych tě namíchla, ty truhlíku! Chtěla bych být reportérkou, moderátorkou, spisovatelkou… Neboj se, fakt neuháním bohatý chlapíky…“ Uvěřil mi; však to také byla pravda. Pracháči mi mohli být ukradení, tedy… kromě něho. Což snad netušil.

„Už jsem se lekl… Takže píšeš…“

„Ve slohu jsem vždycky byla nejlepší ze třídy. A opravdu píšu, různé věci, pravda, zatím jen do šuplíku,“ přiznala jsem a sklopila jsem zraky. Byl první, komu jsem o tom řekla.

„A můžu si je někdy přečíst?“

„Možná, někdy…“ vyhnula jsem se přímému odmítnutí. Až mi dáš tak sto hubiček, hochu, tak se zase ozvi.

Zřejmě jsem nebyla sama, kdo na podobné věci myslel. Občas jsem si všimla, že se na mě dívá zvláštním rozjitřeným pohledem. Naše schůzka však proběhla ve vší cudnosti, úplně jako ve viktoriánské Anglii 19. století. Ale dohodli jsme si další!

Při našem loučení vedle nás přistál dron z Amazonu. Erik z něj vytáhl krásně zabalený dáreček. Byly v něm tři papírové knihy: 451 stupňů Fahrenheita, Ready Player One a Zpěv drozda. Poslední dvě jsem neznala. S Erikem jsme o nich později hodně diskutovali. Začíná si mě pěkně rozmazlovat…

Po večeři jsem si popovídala s rodinou a po večerní hygieně jsem se zamkla ve svém pokojíku. Potřebovala jsem být sama se svými vzpomínkami na Erika. Byla jsem toho plná. Mluvit s ním bylo neuvěřitelně obohacující. A navíc jsem měla takový šimravý pocit, jako by – nechtěla jsem to zakřiknout – ke mně zdálky pomalu přicházela… láska! Půl roku jsem ten pocit nezažila! A teď mě obklopoval jako omamný opar a úžasně voněl, vábil a lákal.

Ten vnitřní přetlak jsem musela nějak vybít. Převlékla jsem se do své žluté bavlněné noční košile, nasadila jsem si sluchátka a vytvořila jsem si slušný playlist s písničkami o lásce. Spoustu z nich jsem vůbec neznala. Vsunula jsem si mobil do kapsy, zhasla jsem a tancovala jsem bosá po pokoji jako kdysi, když jsem byla střelená, věčně zamilovaná puberťačka, která si myslela, že udělá díru do světa.

Písnička Feel perfektně vystihovala moji náladu: „Prostě chci cítit pravou lásku… A potřebuju cítit opravdovou lásku, lásku už navždycky; nemůžu se jí nabažit.“

Dokonce i ty staré vykopávky se mi líbily víc, než bych si kdy myslela. Uvědomila jsem si, že to, co právě prožívám, prožívají mladé ženy už od počátku lidských dějin. Láska je prostě úděl ženy a já v tom teď zase naštěstí jedu taky. Zejména jedna písnička mě na tu jízdu pořádně nažhavila: „Rozpálím v tobě oheň svým jediným polibkem, rozžhavím tě na celou noc a budeš vyřízenej, vyřízenej, vyřízenej! Miláčku, už jsem na cestě k tobě a hořím, jó, já hořím, hořím!“ Pouštěla jsem si ji pořád dokolečka. Dej si bacha, Eriku Witkowski! Lenka Maršíková vchází do tvého života!

Snažila jsem se moc nedupat, aby se mi bráška ve vedlejším pokoji ráno nevysmál. Jenže on určitě ještě bloudil džunglemi Metaversa a nevnímal okolní svět. Tancovala jsem ve svém transu až do půlnoci. Natolik mě nabudilo pomyšlení, že jsem dozrála na pořádnou lásku. A také jsem dospěla k definitivnímu rozhodnutí a s ním jsem šla spát. Jestli se Erik brzy nevymáčkne, tak po něm vyjedu sama. A to se pak bude divit!

Moje tušení se ukázalo jako oprávněné. Během příštího rande jsme šli krást šťavnatá jablíčka do družstevního sadu ve vedlejší vesnici. Přesně tak, krást! Erik se pochopitelně zdráhal, ale přesvědčila jsem ho. Přiznal, že ještě nikdy nic neukradl, a já jsem spolkla štiplavou poznámku, že ani nikdy nemusel. Prolezli jsme dírou v drátěném plotě a vyšplhali jsme se do koruny rozložité jabloně. Usadili jsme se na protějších větvích a mohli jsme hodovat.

Erik se na jablka nevěřícně díval. Možná do nynějška nevěděl, že se rodí na stromech. Dělám si legraci. Jenom se snažil zapamatovat si, jaký je to pocit něco ukrást a držet svůj lup v ruce.

Jablka mu chutnala. Jedl je zvláštním způsobem. Vykousl stopku a bubáka a snědl jablíčko i s ohryzkem. Pobaveně jsem se na něj dívala, ale uvnitř jsem se přímo chechtala. Povedl se mi pořádný zářez na pažbě! Neodpustila jsem si uštěpačnou poznámku: „To budou zítra palcové titulky na bulvárních webech! Witkowski jr. přistižen při krádeži!“

Erik dojedl jablko, polkl, trochu nervózně se zasmál, sklonil se ke mně a dal mi první pusu. Málem jsem spadla z větve.

Odlepil se ode mě, ověřil si, že proti tomu nic nemám a že jsem si dokonce smyslně olízla rty, a postavil se k té mojí – přiznávám, značně prvoplánové – výzvě jako chlap. Chytil se oběma rukama za větve vedle mě, zhoupl se vpřed, zaklínil se do větví kousek nade mnou, trochu se ještě propadl a málem na mě spadl, ale udržel se. Ještě se lehce kymácel – nebyla to nejsnadnější poloha – a začal mě něžně líbat. Ochutnával mě jako vzácnou pochoutku. Málem jsem umřela štěstím.

Zavřela jsem oči, jednou rukou jsem ho objala, druhou jsem se držela větve a líbala jsem ho něžně, ale přitom nejlíp, jak jsem dokázala. Zpočátku líbal tvrději, ale pak se přizpůsobil a byl také něžný a vnímavý. Připomnělo mi to časy v pubertě, když jsme si s Majkou názorně předváděly, jak líbáme kluky, ale bylo to ještě o dvě třídy lepší. Srdce mi divoce bušilo a chtělo se mi brečet radostí. Já, zrovna já ze všech českých i zahraničních holek, se líbám s Erikem Witkowským!

„Promiň, Leni, nerad to přerušuju, ale už mě šíleně bolí ruce,“ zahuhňal mi do pusy, protože neměl sílu se ode mě odlepit a zvednout se, „jak to tak vidím, musíme slézt.“

A tak jsme seskočili z jabloně, ruku v ruce jsme došli k plotu, prolezli jsme dírou, zalehli jsme do suché vyhřáté trávy, však letos hodně málo pršelo, a líbali jsme se dál. A dál. Nemohli jsme se toho nabažit. Hlavou mi bleskly příhodné Rimbaudovy verše: „Sedmnáct let, budeš jak v ráji, ach, ty to víš. Mé oči se už přivírají. Pojď blíž, pojď blíž!“ Přála jsem si, abychom se pomilovali. Byla to vhodná chvíle a byli jsme na to oba fyzicky připraveni, ale nedošlo k tomu.

Z jeho kradmých pohledů jsem věděla, že se mu líbí moje prsa. Těšila jsem se, až mi je aspoň začne hladit. Držel se však zkrátka, a tak jsem se přizpůsobila. Nechtěla jsem působit jako nadržená vesnická káča. K mému zklamání se pro dnešek spokojil s první metou. Ale já jsem byla z toho, že ji tak krásně dobyl, šťastná.

„Tohle jsem chtěl udělat už dávno,“ přiznal, když nás už bolely rty a on ležel na boku vedle mě s podepřenou hlavou a díval se mi do očí.

„Však jsi mohl… Ale stejně sis vybral perfektní chvíli.“ Konečně mi došlo, jak moc je poctivý a přirozený. A slíbila jsem si, že budu také taková, a nebudu mu lhát, děj se co děj.

„Nádherně voníš, Leni,“ zašeptal, „můžu si přivonět?“ Moc hezky se to poslouchalo. Chtěla bych vidět blbku, která by mu to nedovolila. Očichával si mě, jako bych byla nějaký hyacint nebo frézie. Čichal si i k mým ňadrům, ale nedotkl se jich. Uměl se ovládat. Věřila jsem však, že se dopracuje i ke druhé metě, a dávala jsem mu čas. Je možné, že by ještě neměl holku? Nevyznala jsem se v něm. Byl tak složitý a nečitelný.

Večer jsem přijela domů a vůbec se mi nechtělo se sprchovat ani si čistit zuby. Tolik jsem chtěla cítit jeho příjemnou kořeněnou vůni. Nakonec jsem samozřejmě dala přednost důkladné hygieně. Potom jsem se ve svém pokojíku svlékla donaha, stoupla jsem si před velké zrcadlo a pokoušela jsem se pochopit, proč se zrovna do mě Erik Witkowski zamiloval.

Procházela jsem své přednosti: poměrně vysokou, štíhlou postavu, přívětivý obličej, velké hnědé oči, opravdu dlouhé, lehce zvlněné kaštanové vlasy, které můžu nosit rozpuštěné i sepnuté vzadu do culíku, velmi slušná prsa, úzký pas, širší boky a docela hezké nohy. Bylo toho vcelku dost, ale stejně mi to nedávalo smysl. Takových holek je… Ale báječně se mi usínalo. Byla jsem zamilovaná až po uši.

A tak jsme spolu začali chodit. Většinu z následujících prázdninových odpolední jsme měli rande. Erik si od správce půjčoval staré služební elektrické Volvo s tmavými skly a nechával mu k dispozici nejnovější model Cybertrucku, který na venkově stále budil pozornost. Na mé motorce jezdit nechtěl. Přesněji řečeno chtěl by, ale nesměl, slíbil to rodičům. Nechtěli ho ztratit.

Časem se mi totiž svěřil, že měl staršího bratra Daniela. Měl rád své Lamborghini a silné motorky a jezdil hodně rychle. Před třemi roky jel na motorce, v zatáčce dostal smyk a na místě se zabil. Jediným dědicem společnosti se stal Erik. Pochopitelně to s sebou neslo přiměřenou odpovědnost. Trvalo mu rok, než se s tím vším naučil jakž takž žít. Rodičům musel slíbit, že bude dělat jenom bezpečné sporty. Lyžování, snowboarding, horolezectví, létání na rogalu, paragliding a podobné věci mohl dělat jenom virtuálně.

Většinou jsme si říkali stejné hloupůstky jako všichni zamilovaní, kterým tvrdá droga jménem láska dočasně změní vnímání. Občas jsme se však dostali na vážná, palčivá, v médiích hojně probíraná témata. Na zbídačené státy sužované suchem, vedrem, tornády a migrací, na země v rukou vojenských diktatur a mafií, na kontrast mezi životem nepočetné elity a bídou zbývajících miliard.