Moře chamtivosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Clive Cussler

Moře chamtivosti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Postavy

Středomoří – 1968

David Ben-Avi Izraelský odborník na genetiku pracující na ostrově Gyaros.

André Cheval Francouzský vědec a vedoucí projektu Jericho.

Lukas Francouzský agent, člen SDECE, francouzské tajné služby.

Gideon První důstojník na izraelské ponorce INS Dakar.

Národní podmořská a námořní agentura

Kurt Austin Vedoucí Oddělení zvláštních projektů NUMA, světově proslulý potápěč a odborník na záchranné práce.

Joe Zavala Kurtův nejbližší přítel, geniální mechanik a konstruktér většiny speciálního vybavení NUMA.

Priya Kashmirová Vedoucí technologické sekce NUMA, po autonehodě upoutaná na invalidní vozík, ale odhodlaná pracovat v terénním týmu.

Rudi Gunn Zástupce ředitele NUMA, absolvent Námořní akademie.

Hiram Yaeger Specialista NUMA na počítače, vlastník mnoha patentů souvisejících s výpočetní technikou.

St. Julien Perlmutter Historik a gurmán spolupracující s NUMA, majitel tisíců vzácných knih a artefaktů.

Paul Trout Člen Oddělení zvláštních projektů NUMA, doktor oceánografie, manžel Gamay.

Gamay Troutová Hlavní mořská bioložka NUMA, Paulova manželka, milovnice fitness a žena, která říká přesně to, co si myslí.

Kevin Brooks Kapitán lodi NUMA Raleigh.

Posádka ropné plošiny Alpha Star

Rick L. Cox Provozní ředitel a inspektor vrtů na ropné plošině Alpha Star.

Leon Nash Dělník a člen posádky Alpha Star.

Novum Industria

Tessa Francová Zakladatelka a ředitelka Novum Industria, energetické společnosti zaměřené na vyspělé alternativní technologie, konstruktérka jedinečného obojživelného letounu Monarch.

Arat Buran Šéf Středoasijského ropného konsorcia, Tessin bývalý milenec, momentálně spolupracující se společností Novum na základě tajné finanční dohody.

Pascal Millard Zavrhovaný francouzský genetik, nyní pracující pro Novum.

Brian Yates Inženýr a konstruktér revolučních palivových článků společnosti Novum.

Námezdní vojáci

Volke Pilot ponorky a bývalý žoldák, pracuje pro Tessu na rozličných úkolech.

Woodrich Ekologický fanatik, chce za každou cenu docílit konce ropného věku, známý pod přezdívkou Woods.

Alexander Vastoga Ruský bývalý pilot helikoptér a žoldák, který je k mání za velmi vysokou cenu.

Florida

Misty Moon Littlefeatherová Expertka na elektroniku a Joeova stará kamarádka.

Redfish Mistyin otec, odjakživa podezíravý vůči Joeovým úmyslům s jeho dcerou.

Washingtonští politici

Lance Alcott Vedoucí vládní agentury FEMA, usilující o řízení likvidace havárie Alpha Star.

Leonard Hallsman Bývalý geolog, nyní náměstek ministra pro národní zdroje a energetickou bezpečnost.

James Sandecker Viceprezident USA, zakladatel a bývalý ředitel NUMA.

Bermudy

Macklin Hatcher Zámožný investor a spekulant, falešná identita Kurta Austina.

Ronald Ruff Hatcherův asistent, falešná identita Joea Zavaly.

Izrael

Admirál Natal Izraelský admirál, starý přítel Rudiho Gunna, v současnosti vedoucí Námořních archivů v Haifě.

Lodě a letadla

INS Dakar Izraelská ponorka zakoupená od Velké Británie, která se ztratila v lednu 1968 po cestě z UK do Haify.

Minerve (S647) Francouzská ponorka, zmizela roku 1968 zhruba pětadvacet mil od Toulonu.

Monarch Širokotrupý obojživelný letoun navržený Tessou Francovou a vyrobený v Kazachstánu.

Gryphon Silně vyzbrojený křídlový člun NUMA, používaný v rizikových prostředích.

ČÁST PRVNÍ

ZMIZENÍ

1

Ostrov Gyaros, Egejské moře
Leden 1968

David Ben-Avi kráčel po pěšině na skalnatém, větrném ostrově Gyaros. Pustý kus země byl dlouhý jen tři míle a v nejširším místě neměl napříč ani půl míle. Ležel v odlehlém koutě Středomoří, asi sto mil severozápadně od Kréty. Oficiálně byl sice neobydlený, ale Ben-Avimu a desítce dalších byl už skoro dva roky domovem.

S rukama v kapsách nastavoval tvář větru a šel svižným krokem. Středomořský vzduch dovedl být v lednu nepříjemně kousavý. Proti zatuchlým laboratořím a stísněným ubikacím, v nichž trávil většinu času, byl však příjemně čistý a svěží.

Ani ta samota nebyla tak zlá… dokud trvala.

„Davide,“ ozvalo se za jeho zády, „kam jdeš?“

Ten hlas mluvil anglicky s výrazným francouzským přízvukem.

Ben-Avi se na místě zastavil. Kvočna už ho zase našla.

Otočil se a uviděl, jak za ním pospíchá André Cheval. Cheval byl vedoucí francouzské skupiny na ostrově, ale dostal funkci šéfa celého osazenstva. V jednom kuse Ben-Aviho s něčím otravoval. Odpadky ve špatném kontejneru, po setmění zhasínat, dávejte si pozor kolem útesů.

Sám měl na sobě oděv do přírody, v ruce nesl vlněný námořnický kabát a ten teď podával Ben-Avimu. „Oblékni si to. Tady venku mrzne.“

Mrzne bylo trošku přehnané, ale Ben-Avi přijal kabát bez námitek, věděl, že nemá cenu se s ním dohadovat.

„Kam jdeš?“ zopakoval Cheval.

„Vždyť víš, kam jdu,“ odvětil Ben-Avi. „Na útesy, podívat se na západ slunce a trochu popřemýšlet.“

„Půjdu s tebou,“ oznámil Cheval.

„Copak nemůžu jít nikam bez gardedámy?“

„Jistěže můžeš,“ odpověděl Cheval. „Nejsi vězeň.“

To byla pravda. Ben-Avi i ostatní tu byli jako účastníci společného francouzsko-izraelského vědeckého projektu. Všichni se přihlásili dobrovolně, ale po tak dlouhé době strávené na pustém ostrově, jehož jednotvárnost narušoval jen jednou měsíčně příjezd lodi se zásobami, se cítili jako vězni, co přešlapují na místě a čekají na podmínečné propuštění.

„Mám takový pocit,“ pronesl Ben-Avi, „že všichni, kdo přijdou na Gyaros, jsou v jistém smyslu vězni. Řekové tu po druhé světové válce drželi zajaté komunistické povstalce, o pět staletí dříve ho podobně používali Turkové a už Římani na tohle opuštěné místo poslali do vyhnanství neposlušnou dceru císaře Oktaviána.“

„Vážně?“ opáčil Cheval.

Ben-Avi přikývl. V duchu se podivil nad tím, jak ten Francouz může žít na ostrově takovou dobu, a nevědět o něm vůbec nic.

„Římani u toho aspoň přemýšleli,“ pokračoval. „Řekové postavili jen ty příšerné kamenné kobky, ve kterých bydlíme. Zato Římani vytesali do skály celý přístav. Vybudovali jímky na vodu, vykopali několik tunelů a podzemních vodojemů na dešťovou vodu, dokonce vymysleli způsob, jak ji vyčistit pomocí vápence, aby se nekazila. Měl by sis ty stavby prohlédnout, jsou vážně zajímavé.“

Cheval přikývl, ale nijak zvlášť zaujatě nepůsobil. „Zdá se, že Oktaviánova dcera si zasloužila hezčí vězení než komunističtí rebelové.“

Oba muži pokračovali v chůzi, ale protože stezka byla místy úzká, Cheval se držel o půl kroku pozadu.

„A o čem tady venku pořád přemýšlíš?“ vyptával se. „Že se vrátíš do Izraele?“

„O tom, a taky o dopadech naší práce,“ odpověděl Ben-Avi.

„Neříkej mi, že máš pochyby? Na to je teď trochu pozdě. Projekt je před dokončením.“

Ben-Avi se zastavil a pohlédl na Francouze úkosem. Ten projekt, jak to nazýval, byl obrovským krokem kupředu v úplně novém vědeckém odvětví zvaném genetika. Zahrnoval manipulaci s buněčnými kódy, zasahování do designu živých tvorů. Teoreticky se tohle téma probíralo už celé roky, ale podobně jako u mnoha jiných vědeckých snah – počínaje atomovou energií a konče lety do vesmíru – jakmile se o něj začala zajímat armáda, pokrok se dramaticky urychlil.

„Měníme živé bytosti,“ řekl Ben-Avi. „Deformujeme život, vytváříme nový. To je děsivá odpovědnost.“

„Ano,“ přisvědčil Cheval, „několik dalších už se zmínilo o tom, že zasahujeme do božích záměrů. Taky máš ten pocit?“

„O kterém bohovi mluvíš?“ zeptal se Ben-Avi.

„O kterémkoli,“ odvětil Cheval. „O tom tvém, o tom mém… o celém univerzu. Vyber si. Tohle ti dělá starosti? Boží odplata?“

Ben-Avi se opět rozešel po stezce, teď už cítil vztek. „Kdyby si Bůh pro odplatu vybral zrovna tuhle chvíli, připadalo by mi to vážně hodně zvláštní. Zeptal bych se ho, kde byl, když se k moci dostali nacisti, když spustili křišťálovou noc. Zeptal bych se, kde byl, když v táborech hořely ohně a ve dne v noci spalovaly těla zavražděných Židů.“

„Takže tvou vírou otřásl holokaust?“

„Nejen holokaust,“ odpověděl Ben-Avi. „Celá válka. Než začala, studoval jsem strojírenství. Kvůli mým znalostem mě Němci odvlekli s sebou do Ruska. Koho nezabili po cestě tam Němci, toho po cestě zpátky zabili Rusové. Potom jsem byl v Berlíně, když z něj spojenecké bomby nadělaly trosky. Domy rozbily na cihly, cihly na prach. Bombardovali nás ve dne v noci, až vzduch zčernal a my se dusili s každým nádechem. A to ještě nebylo nic ve srovnání s Drážďany. Je zázrak, že to vůbec někdo přežil.“

Ben-Avi soustředil pozornost zpátky na pěšinu, právě dospěli k jejímu nejstrmějšímu úseku. Až dojdou nahoru, rozprostře se před ním výhled na oceán. „Jestli je Bůh, pak je mu buď jedno, co děláme, anebo je mu z nás už tak špatně, že nad námi zlomil hůl. A kdo by mu to mohl mít za zlé?“

Cheval přikývl. „Ty máš velké starosti, příteli. Takže jestli to není Bůh, co tě trápí, tak co tedy?“

„Děsí mě ta síla, kterou jsme rozpoutali,“ vysvětloval Ben-Avi. „Každý lidský vynález, každý objev, který jsme kdy učinili, byl nakonec zneužit ve válce. A tohle nebude jiné. Pamatuj si moje slova.“

„Tak proč v té práci pokračovat?“ zeptal se Cheval náhle ostřejším tónem. „Proč čekat, až bude dílo úspěšně dokončené, a pak ho začít zpochybňovat?“

Tuto otázku si Ben-Avi v duchu pokládal už stokrát. Proto už na ni měl vymyšlenou odpověď. „Protože svět je kruté a nelítostné místo a Izrael musí dělat, co může, aby přežil. S boží pomocí, nebo bez ní.“

„Takže každá země hraje sama za sebe,“ doplnil Cheval. „To se mi snažíš říct?“

„Musí,“ přitakal Ben-Avi.

Když zdolával poslední úsek pěšiny, Ben-Avi už popadal dech, dýchalo se mu tak obtížně, že neměl sílu pokračovat ve filozofování. Vyškrábal se až na vrcholek útesu a shlédl na chráněnou zátoku. Moře bylo klidné, odráželo se v něm zapadající slunce, dlouhé rameno vlnolamu ochranářsky objímalo malý přístav stejně, jak to dělalo už za dob svých římských stavitelů. Přístav měl být prázdný, avšak nebyl. V zátoce kotvilo dlouhé, útlé, zlověstně působící plavidlo – vynořená ponorka. Její příď mířila jako dýka rovnou do srdce ostrova.

Ben-Avi se překvapeně otočil a zjistil, že na něj Cheval míří pistolí.

„Obávám se, že máš pravdu,“ pravil Francouz. „Každá země hraje sama za sebe. Když nebudeme jednat my, bude jednat tvá vláda. A to nemůžeme dopustit.“

Z dáli pod kopcem k nim dolehl tlumený zvuk střelby. Došlo k souboji – nebyla to žádná zuřivá bitva, jen tu a tam série osamocených výstřelů.

Ben-Avi udělal krok směrem k táboru.

„Nedělej to,“ varoval ho Cheval. Francouzova tvář byla pochmurná, jako by plnil úkol, kterému by se raději vyhnul. „Mrzí mě to. Ale kdybychom to neudělali, udělala by to tvá zem. Síla, kterou jste rozpoutali svou genetikou, může změnit svět, v němž žijeme, snáz než deset armád. Už teď je to zbraň. A hrozba obzvlášť pro Francii. Nemůžeme dovolit, aby skončila v cizích rukách.“

„Ne,“ kroutil hlavou Ben-Avi. „Je to jen odstrašující prostředek. Stejný jako vaše atomové bomby. Nikdy ho nikdo nepoužije.“

„Obávám se, že má vlast si to nemůže dovolit riskovat,“ odpověděl Cheval.

Od tábora k nim dolehla další střelba.

„Takže nás teď vyvraždíte?“ zeptal se Ben-Avi.

„Nikomu se nemá nic stát,“ ujistil ho Cheval. „Někdo se musel postavit na odpor.“

O tom Ben-Avi nepochyboval. I když měl podezření, že francouzští agenti v odpor možná doufali. „A já?“ otázal se bývalého přítele hlasem plným znechucení. „Spadnu nešťastnou náhodou z útesu, nebo mě nejdřív střelíš a pak až shodíš?“

„Nebuď směšný,“ řekl Cheval a kývl k ponorce. „Ty půjdeš s námi.“

2

Francouzská ponorka Minerve, asi pětadvacet mil od Toulonu

Osm dnů po vyplutí z ostrova Gyaros se ponorka Minerve blížila ke svému domovskému přístavu Toulon. Plula čtyřicet stop pod hladinou rychlostí osm uzlů a používala při tom dieselové motory, které nasávaly vzduch přes dlouhou kovovou trubku známou jako šnorchl. V tomto uspořádání postupovali takřka nepřetržitě už od Gyarosu a André Cheval se opravdu nemohl dočkat, až se konečně vynoří.

Dost hrozná byla už klaustrofobie z toho, že je zavřený pod vodou. Ještě to zhoršoval fakt, že Minerve přepravovala náklad navíc, k němu vybavení, zásoby a vzorky z laboratoře. Ale skutečnost, že ponorka byla přecpaná, protože vezla skoro dvakrát víc lidí, než pro kolik byla určená – kvůli přítomnosti Chevala, dalších francouzských vědců a deseti agentů téže národnosti, kteří na ostrově uskutečnili převrat –, činila situaci takřka nesnesitelnou.

Při tom všem nepomáhal ani hlodavý pocit viny z toho, že agenti vyvraždili všechny Izraelce kromě Ben-Aviho, a tak se Cheval každý večer musel uchylovat k pití, jen aby vůbec usnul.

Teď už ale byli ve francouzských vodách, skoro doma. Zítra touhle dobou bude Cheval sedět v pařížské kavárně a zapomene na všechno trápení díky čerstvému vzduchu a lahvi dobrého vína.

Do té doby musel stát ve stísněné řídicí místnosti ponorky a sledovat, co se děje kolem. Naproti němu se kapitán Minerve opíral o rukojeti periskopu s obličejem přitisknutým k okuláru. Každých pár vteřin se pootočil a prohledával další část hladiny – námořníci tomu někdy říkali tanec se šedou dámou.

Nakonec rukojeti pustil a udělal krok dozadu. „Žádná loď na dohled,“ konstatoval. „Zasunout periskop.“

Zatímco se periskop vracel do své šachty, kapitán se obrátil k radiodůstojníkovi. „Dávejte pozor. Počasí se zhoršuje. Vlny mají aspoň osm stop. Až ke kanálu zůstaneme ponoření na hloubku šnorchlu.“

Na Chevala ten rozkaz působil jako rána pěstí do břicha.

A nebyl sám.

Nedaleko od něj se nad námořními mapami hrbil muž jménem Lukas. Lukas byl velitel týmu francouzských agentů, člen SDECE, francouzské kontrarozvědky. Byl to na první pohled drsný chlap mezi padesátkou a šedesátkou.

„Musíme se do přístavu takhle plazit?“ zeptal se Lukas. „Dosáhli jsme obrovského úspěchu. Měli bychom se vracet důstojně, ne-li triumfálně.“

Kapitán Minerve byl námořníkem celý život. Stejně jako mnoho dalších řadových vojáků tajným agentům s těmi jejich pokoutnými plány a naprostým nedostatkem kontroly nedůvěřoval. Jeho odpověď byla jasná a stručná. „Vážně se chcete vynořit, aby se z nás stal terč? Teď?“

Lukas ukázal na mapu a červenou čáru, vyznačenou ve vzdálenosti zhruba čtyř set mil od ponorky, která udávala nejbližší možnou polohu potenciálních izraelských lodí. „Na dvanáct hodin od nás není ani jedna izraelská loď. Nemají šanci nás chytit.“

„Oni mají i letadla, monsieur Lukas.“

„Ne s takovým doletem. A nic, s čím by si neporadily naše stíhačky Mirage.“

„To je možná pravda,“ přikývl kapitán, „ale nicméně zůstaneme do poslední chvíle pod vodou. A vy byste mi do toho jako host na mé lodi neměl mluvit.“

Lukas na jeho výtku jen vztekle zafuněl, obrátil se ke kapitánovi zády a odešel dozadu ke svým mužům.

Cheval se díval na hodinky a nepříliš úspěšně zápasil s klaustrofobií. Byl sedmadvacátý leden brzy ráno. Z ostrova vypluli večer devatenáctého. Byli skoro doma. Jakmile se vrátí na pevninu, udá Lukase za jeho jednání, které považoval za válečný zločin.

Těm všem, které zavraždili, už sice pomoci nemohl, ale slíbil si, že vymyslí nějaký způsob, jak zabránit, aby i Ben-Avi zmizel někde v neoznačeném hrobě.

Tři hodny. Už musí vydržet jen tři hodiny.

„Minerve bude v přístavu za tři hodiny.“

Slova vyšla z úst muže ponurého výrazu, který stál v zšeřelé řídicí místnosti velmi podobné té na Minerve. Jmenoval se Gideon a byl prvním důstojníkem INS Dakar, izraelské ponorky zakoupené nedávno od Britů.

Tváře mu zakrývalo dvoutýdenní neudržované strniště. Jeho čelist protínaly jizvy jako brázdy oranici. Na průměr posádky ponorky byl dost vysoký a mluvil s hlavou staženou mezi ramena, aby se vešel pod potrubí zakrývající strop.

„Francouzi ukradli Izraeli něco velmi cenného,“ promluvil ke svým mužům. „A my jsme momentálně jediní, kdo jim tuhle nejnovější zradu může překazit.“

Dakar se nacházel na dva dny plavby od Southamptonu a mířil domů do Haify, když jeho cvičnou plavbu přerušila Enigmou šifrovaná zpráva od izraelského vrchního velení. Dostali rozkaz vrátit se maximální rychlostí k jižnímu pobřeží Francie a čekat, zatímco velitelství sepisovalo falešné zprávy o poloze a připravovalo krycí legendy a nekrology pro případ, že by jejich vysoce riskantní mise skončila neúspěchem.

A tak Gideon a jeho muži už skoro dva dny čekali a vymýšleli plány. Když pak konečně zachytili sonarový kontakt a potvrdili si, že jde skutečně o Minerve, nechali ponorku proplout a nalepili se jí na záda.

Rychle se dostali na sto yardů od ní. Tak blízko, že slyšeli otáčení její vrtule, ani nemuseli použít hydrofony.

Další úkol se však zdál nesplnitelný. Gideon a jeho muži nebyli žádní speciální agenti, většina z nich nebyli ani zkušení námořníci, ale zato byl každý jediný z nich připravený bojovat a padnout za svou vlast.

Gideon jim vysvětloval: „Za starých časů nevyhrávali námořní bitvy námořníci, ale vojáci. Římani, Féničani, Řekové – nabourali do nepřátelské lodi, vtrhli na palubu a bojovali a zabíjeli vlastníma rukama.“

Muži ho sledovali bez mrknutí oka. Jejich ještě hladké tváře prozrazovaly touhu napravit ohromnou křivdu. Nevěděli přesně, co je v sázce, ale zato dobře věděli, že je Francouzi už zase zradili.

Potom, co uvrhli na Izrael po šestidenní válce embargo na zbraně. Potom, co si ponechali stíhací bombardéry Mirage a malou flotilu hlídkových člunů, za které už Izrael zaplatil. Potom, co se zničehonic spřáhli s arabskými nepřáteli Izraele. Teď Francouzi překročili mez toho, co už nelze dál tolerovat. Zabili izraelské občany a ukradli něco, kvůli čemu bylo izraelské vrchní velení ochotné riskovat i válku.

„Tohle nebude snadné,“ zdůraznil Gideon. „V těchto vodách nebyla zadržena loď už několik staletí. Ale dneska se to, zatraceně, stane!“

Muži zajásali. Měli k dispozici jen pár samopalů a pistolí, ale rozhodně měli na své straně moment překvapení. Drželi se za Minerve tak blízko, že je francouzská ponorka nemohla slyšet přes hukot vlastních motorů.

Zatímco se muži připravovali na to, jak vystoupí na horní palubu a nalodí se na Minerve, radiodůstojník seděl opodál bez hnutí a rukou si tiskl sluchátko k uchu. „Zachycen přenos,“ oznámil nevesele. „Minerve hodlá zůstat zanořená až ke kanálu.“

To nebyla dobrá zpráva.

„Nemůžeme je přepadnout na dohled od pobřeží,“ upozornil jeden důstojník. „Francouzské letectvo nás dostane dřív, než ty věci stihneme najít.“

„Nebo na ně pošleme torpédo a skoncujeme s nimi hned,“ navrhl taktický důstojník.

Kapitán zavrtěl hlavou. „Máme rozkaz získat ukradené materiály za každou cenu. Přišel přímo z Knesetu a od premiéra. Máme Minerve potopit, jen když nám bude hrozit zničení.“

„Ale těžko nastoupíme na loď, která je pod vodou,“ namítl taktický důstojník.

To Gideon věděl. Už o tom problému nějakou dobu přemýšlel. „Tak je budeme muset donutit, aby se vynořili.“

Cheval na palubě Minerve bubnoval prsty do námořní mapy. Byl stále na stejném místě jako během hádky s Lukasem. Co pár minut kontroloval čas a polohu lodi. Obojí se plazilo šnečím tempem.

„Za jak dlouho budeme u kanálu?“ zeptal se.

Kapitán se na něj podíval, ale vzápětí se prudce otočil, protože celou ponorkou se rozlehlo ohlušující kovové skřípění.

Zřejmě muselo dojít k nějakému nárazu a ten hned vzápětí následovala vlna podtlaku, která vysála z kabiny vzduch a způsobila osazenstvu praskání v uších a bolesti dutin. Na ovládacím panelu se rozsvítily žluté a červené kontrolky a podtlak se stále zhoršoval.

„Šnorchl,“ oznámil důstojník pro ponor. „Zavřely se klapky. Je nefunkční.“

Šnorchl byl opatřen nouzovým uzávěrem, který trubici zavřel v případě, že se ocitla pod vodou. Byl-li šnorchl zavřený, dieselové motory byly nucené sát vzduch z jediného místa, kde byl k dispozici – z vnitřku trupu ponorky.

„Nařídil jsem plus tři metry nad hladinou,“ podivil se kapitán. Tak vysoko měl šnorchl vyčnívat nad vlny.

„Přesně v takové hloubce plujeme,“ potvrdil důstojník pro ponor.

Buďto se náhle prudce zhoršilo počasí a narostly vlny, anebo se stalo něco se šnorchlem.

Všichni muži v řídicí místnosti obrátili zraky vzhůru, počítali vteřiny a doufali, že se šnorchl otevře.

Cheval ucítil vlnu nevolnosti, způsobenou částečně strachem, částečně prudkým poklesem tlaku. Podíval se na hodiny, tentokrát sledoval vteřinovou ručičku. Uplynulo třicet vteřin, pak čtyřicet. Situace se nezměnila.

„Voda v tunelu periskopu,“ oznámil jeden z poddůstojníků. „Horní uzávěry musí být porušené.“

Cheval si nedovedl představit nic děsivějšího, než když do zanořené ponorky vniká voda. I kdyby jen čůrkem. Zamyslel se nad kovovým skřípěním, nad otřesy v řídicí místnosti. „Museli jsme se s něčím srazit,“ odtušil. „Potřebujeme se vynořit.“

K jeho překvapení s ním kapitán souhlasil. „Možná něco plavalo ve vodě,“ řekl. „Půjdeme nahoru. Vynořit loď.“

Důstojník pro řízení ponoru vypustil balastní nádrže a změnil úhel kormidel. Minerve začala stoupat přídí napřed. Cheval sledoval vodu, která crčela dovnitř periskopem. Podíval se na hloubkoměr, zjistil, že se vynořují, a když ucítil, jak ponorka prorazila hladinu a vyrovnala se na ní, oddechl si úlevou.

Ozvala se další hlasitá rána a podtlak se vyrovnal tak prudce, že Chevalovi znovu zapraskalo v uších. „Hlavní klapky otevřené,“ ohlásil jeden z mužů. „Motory už dostávají vzduch zvenku.“

„Vpřed na čtvrtinový výkon,“ nařídil kapitán. „Jdu nahoru zjistit, co se stalo.“

Kapitán nechal u kormidla prvního důstojníka, odvedl skupinku mužů vzhůru do velitelské věže, otevřel vnitřní a následně i vnější poklopy.

Zalilo ho denní světlo. Šedé a jednobarevné, ale přesto krásné. Když v poklopu zmizely nohy posledního z mužů, Cheval závistivě mžoural na otvor. Bez dalšího přemýšlení, a aniž by žádal o svolení, zvedl nohu na příčel žebříku a začal šplhat.

Vylezl nahoru, vystrčil hlavu na vzduch a strnul.

Periskop i šnorchl byly ohnuté ke straně v úhlu třiceti stupňů. Ocel byla potrhaná a zdeformovaná nárazem. Kryt antény byl odstřižený.

Ještě zajímavější ale bylo, že kapitán a jeho skupinka mužů nekontrolovali poškození ani je neopravovali, nýbrž stáli před namířenými zbraněmi.

Muži v černém a se samopaly v rukou je donutili kleknout. Za nimi právě odrážely od ponorky dva motorové nafukovací čluny a mířily k přídi jiné ponorky opodál.

Než Cheval tu scénu stihl nějak zpracovat a zareagovat na ni, kdosi ho vyškubl vzhůru z poklopu a mrštil jím proti stěně velitelské věže. Velký chlap se zanedbaným plnovousem mu zapíchl do hrudi hlaveň samopalu. „Ani slovo, jestli chceš žít.“

Cheval poslušně přikývl. Instinktivně věděl, kdo ti muži jsou, kdo musejí být. „Jste Izraelci.“

„Já jsem Gideon,“ přikývl vousatý muž. „Podle toho, že nemáš uniformu, soudím, že budeš jeden z francouzských vědců. Což znamená, že víš, co nás zajímá.“

Cheval zaváhal, ne ze vzdoru, ale z čirého šoku. „Vím, co chcete,“ řekl pak.

„Dobře,“ odpověděl Gideon. „Slez dolů jako první. Udělej nějakou hloupost a budeš taky první, kdo zemře.“

Cheval je vedl zpátky do ponorky, lezl po žebříku tak klidně, jak dokázal. Když byl asi v půlce, Gideon ho skopl dolů. Jeho pád odvedl pozornost. Zatímco posádka v řídicím prostoru sledovala Chevala, Gideon a jeden z jeho mužů seskočili dolů a přistáli na palubě.

Drželi samopaly a posádka byla nepřipravená. Nemělo cenu jim vzdorovat.

„Máme vašeho kapitána,“ oznámil jim Gideon. „Přišli jsme si vzít zpátky, co jste nám ukradli. Když budete spolupracovat, nikomu se nic nestane.“

Zatímco se Minerve houpala ve vlnách, po žebříku slezli další námořníci. Gideon nechal dva muže hlídat řídicí místnost a přinutil Chevala, aby jeho a ostatní odvedl hlouběji do ponorky. V každém úseku nasbírali další zajatce, většinu posádky překvapili v kajutách. Obklíčili i francouzské agenty. Všechny kromě Lukase.

„Hlídejte ty ostatní,“ nařídil Gideon. „Dva muži půjdou hledat Lukase. Okamžitě ho zastřelte.“

Když jeho lidi odešli, Cheval odvedl Gideona k Ben-Avimu. „Přišli jsme tě odvézt zpátky do Izraele,“ oznámil Ben-Avimu Gideon. „Ale ne bez těch materiálů.“

„Nevím, kde jsou,“ odpověděl Ben-Avi.

Gideon se obrátil na Chevala. „Kde jsou bakteriální kultury?“

„V jídelně.“

Cheval vykročil s Gideonem, Ben-Avim a ostatními Izraelci v zádech do jídelny. Vešli do prostoru, kde stálo několik válců z nerezavějící oceli s černými pásky na obou koncích.

Gideon poslal Chevala stranou a Ben-Aviho nechal válce zkontrolovat.

„Tohle je primární kmen,“ oznámil Ben-Avi u prvního válce. „A tohle –“

Než stihl dokončit větu, rozlehl se ponorkou rachot automatické střelby. Ben-Avi se skácel v dešti kulek. Odražené střely poletovaly po jídelně, všichni se vrhli na zem.

„Pravý roh, u mrazáků,“ křikl jeden z Izraelců. Cheval ležel na zemi a choulil se do klubíčka, zatímco Gideon spustil střelbu. Když Cheval zvedl zrak, Lukas byl mrtvý, ležel na palubě na břiše v kaluži vlastní krve. Ben-Avi, který ležel o pár stop dál, na tom nebyl o mnoho lépe.

Cheval k němu doběhl a snažil se mu zastavit krvácení. „Je mi to líto,“ sténal. „Všechno je to moje vina. Prosím, odpusť mi.“

Ben-Avi hleděl skrz Chevala, jako by tam nebyl. Pohnul ústy, aby něco řekl, ale promluvit už nestihl.

Když byla ponorka pod kontrolou a první část materiálů spolu s několika vězni na cestě na Dakar, Gideon kontaktoval kapitána. Nedostal dobré zprávy.

„Francouzské letadlo na radaru, míří k nám. Nevím, co chystá. Utéct odtud bude možná těžší, než jsme čekali. Okamžitě se zanořujeme a odplouváme. Vy a vaši muži musíte zůstat na Minerve a odplout s ní do Izraele.“

Gideon byl překvapen. „Máme unést Minerve?“

„Nepošlu ji ke dnu s celou posádkou na palubě, ale taky jim nemůžu obléct vesty a nechat je plavat do přístavu, aby o nás všem pověděli. Musíme tu loď odvézt. Jakmile budeme v Haifě, pošleme námořníky domů.“

„Když Francouzi nenajdou vrak, budou mít podezření,“ namítl Gideon. „Budou nás hledat o to rychleji.“

„Zkuste je nějak oklamat,“ nařídil mu kapitán Dakaru. „Vylejte do vody naftu a vyhoďte nějaké záchranné vesty a věci, pak se zanořte a plujte na jih. Budeme doufat, že si pomyslí, že se Minerve potopila.“

„A když budou přesto hledat?“

„Budou hledat nás,“ odpověděl kapitán. „V každém případě se dvěma ponorkami budeme mít větší šanci dostat ty materiály zpátky do Izraele než s jednou. Jestli aspoň jedna dopluje domů, bude Izrael bezpečnější než dnes.“

Gideon by byl Minerve raději potopil, s posádkou nebo bez. Neměl nejmenší chuť plout s Francouzi na palubě. Bylo tolik způsobů, jak ponorku sabotovat, tolik možností, jak se mohlo všechno pokazit. Přesto udělal, co mu nařídili. Vylil do vody čtyři sta galonů motorové nafty a vyházel z ponorky všechno, co mohlo plavat a vypadat jako trosky.

Pokus přimět Francouze k přesvědčení, že se jejich ponorka potopila, mu zabral jen pár minut. Jakmile byl hotov, Minerve mohla vyrazit na cestu.

Když se dvě ponorky obracely každá na jinou stranu, Dakar jim zablikáním světel popřál šťastnou cestu a potom zmizel pod vodou.

Minerve se zanořila ani ne o dvě minuty později. Ani jedna z lodí už se nad hladinu nikdy nepodívala.

ČÁST DRUHÁ

INFERNO

3

Mexický záliv
Současnost

Rick L. Cox stál v řídicím středisku ropné plošiny Alpha Star ve výšce deseti poschodí nad vodou.

Cox byl provozní ředitel, což znamenalo, že dohlížel na celý těžební proces. Tuhle práci miloval a za třicet let v ropném byznysu si pro leccos vyvinul šestý smysl. Dneska ho nepotřeboval. Jediný pohled na kontrolní panel mu prozradil, že už tak mizerný den bude ještě horší.

Průtoky a hladiny tlaku v potrubích byly špatné. A navíc se stále zhoršovaly. Klesaly čím dál víc, přestože plošina Alpha Star i její dvě sestry pumpovaly do mořského dna obrovská množství filtrované vody, aby naftové pole natlakovaly a vytlačily černé zlato a zemní plyn vzhůru.

„To není možné,“ křikl Cox k mužům z posádky. „Kolik vody tam čerpáme?“

„Překračujeme maximální kapacitu,“ zakřičel na něj zpátky jeden z techniků. „Všechna čerpadla běží na plný výkon.“

I přesto registrovali jen slabý přítok zemního plynu a vůbec žádnou ropu.

Cox si naklonil certifikovanou ochrannou přilbu ke straně, podrbal se na hlavě a pak popadl vysílačku. Alpha Star spolupracovala se dvěma dalšími plošinami na záchraně skomírajícího ropného pole. Třeba práce vázne na některé z nich.

„Alpha dvě, je tam někdo?“ promluvil Cox do vysílačky.

„Alpha dvě se hlásí,“ odpověděl mu hlas se zdravým jižanským přízvukem. „Slyším tě dobře.“

„Jaký máte vstřikovací tlak?“

„Jsme skoro na červené čáře.“

Cox stiskl tlačítko na vysílačce. „Alpha tři, můžete nám přidat tlak?“

Předák třetí plošiny odpověděl bez zaváhání: „My jsme tady taky na maximu, šéfe. Jestli se ta ropa brzy neobjeví, budeme to muset odpískat.“

„To s dovolením posoudím sám.“ Cox se znovu rozhlédl po cifernících. „Udržujte tlak. Geologové přísahají, že tam dole je celé moře ropy. Jestli mají pravdu, dostaneme ji odtud. Budu vrtat dalších sto stop do hloubky. Pak už se musí objevit.“

Když Cox domluvil, otočil se na Leona Nashe, jednoho z dělníků v jeho posádce. „Vyvrtejte dalších sto.“

Nash zaváhal. „Kluci už mají trochu strach, šéfe. Nikdo nechce, aby to najednou vyprsklo.“

Cox nad jeho námitkou mávl rukou. „Máme tam všechna bezpečnostní opatření. Jen zkontrolujte úhel vrtu a prohlubte ho o dalších sto stop.“

Nash se s ním dál nedohadoval. Velmi pečlivě a raději dvakrát zkontroloval nastavení a znovu spustil vrták. Tlustá roura uprostřed obrovské vrtné plošiny se začala otáčet. O šest tisíc stop níž se karbidová vrtná korunka začala zakusovat hlouběji do země a čeřit bahno, sůl a vrstvy porézní horniny. Trubkou začala vzhůru stoupat bahnitá kaše, ale nic víc.

„Padesát stop,“ hlásil Nash. „Sedmdesát stop.“

„Je tam něco?“

„Průtok se nezvýšil,“ oznámil Nash.

Cox to nechápal, teď už by měli být hluboko v ropě. „Teď už opatrně,“ nařídil. Jestli tam ropa je, je pod obrovským tlakem, k němuž přispíval ještě tlak z vody čerpané pod ni. Kdyby ji napíchli příliš rychle, mohlo by dojít k náhlému nekontrolovatelnému uvolnění známému také jako blowout či výtrysk. Jako když otevřete plechovku s limonádou potom, co jste ji pořádně protřepali.

„Zbývá třicet stop,“ odpočítával Nash. „Dvacet…“

Ručičky na panelu zakmitaly. Tlak v rozvodné síti začal stoupat.

„Zastavte to,“ nařídil Cox.

„V potrubí je kapalina a plyn,“ zamával Nash pěstí ve vzduchu. „Tlak stoupá.“

Dělníci za nimi zajásali.

Než se k nim Cox stihl přidat, řádka indikátorů na jeho panelu změnila barvu ze zelené na žlutou.

Ve stejnou chvíli se ozvala vysílačka. „Hromadění tlaku v rozvodné síti,“ oznámil předák Alphy 2. „Máme tu pár děsivě vysokých čísel.“

To Cox viděl taky. Obrátil se zpátky na Nashe: „Pořád vrtáš?“

„Ne.“

Povyk ve vysílačce nabíral na intenzitě. Brzy předáci Alphy 2 a Alphy 3 hulákali jeden přes druhého.

„Deset tisíc psi a pořád roste.“

„V hlavním vedení roste teplota.“

„Vypnout vstřikovače,“ nařídil Cox.

Dělníci přetáhli páky do polohy zavřeno a hučení čerpadel v odlehlé části plošiny utichlo. Když se do podložní horniny nepumpovala další voda, tlak by se měl stabilizovat. Jenže se to nestalo.

„Dvanáct tisíc psi,“ hlásila Alpha 2. „Třináct…“

Cox tyhle komentáře ani nepotřeboval. Přesně totéž viděl přímo před sebou. Žluté indikátory začaly blikat a pak se změnily na vzteklou, křiklavou rudou.

„Selhání uzavíracího ventilu,“ křičel z druhé strany místnosti Nash. „Tlak v hlavním vedení je na patnácti tisících. Vypusťte trubky, nebo celé vedení bouchne.“

Cox neměl na výběr. Položil dlaň na tlačítko nouzového uvolnění tlaku a stiskl ho.

Dole pod plošinou síť křižujících se trubek propojila vrtné plošiny mezi sebou a s rozvodnou sítí. Na kritických místech se otevřely velké ventily, aby vypustily nadměrný tlak plynu do moře.

Uvolněný zemní plyn měl stoupat vodou nahoru, rozprostírat se a řídnout cestou k hladině a způsobit tak masivní, ale neškodný var bublin ve vodě. Místo toho se vrtnou plošinou začal šířit dunivý zvuk.

„Máme tu oheň ve vodě,“ křikl předák Alphy 2.

V mezeře mezi dvěma plošinami vytryskl z vody tyčící se plamen. Šířil se po hladině hadovitým pohybem, spojoval se s dalšími ohnivými vlnami a brzy obklopoval všechny tři plošiny.

„Uzavřít plošinu!“ nařídil Cox.

Dveře všech úseků se zabouchly před kouřem a plameny, ale zatímco se plošina žáruvzdorně uzavírala, začalo ji zachvacovat něco jiného, chvění vycházející odněkud z veliké hloubky. Brzy otřásalo podlahou a podlamovalo kolena.

„Nárůst tlaku v šachtě,“ volal Nash. „Blowout!“

To byla ta zatím nejhorší zpráva. Znamenalo to, že vlna natlakovaného plynu se procpala kolem vrtáku a stoupá vzhůru šachtou, kterou vyvrtali.

Ručička tlakoměru se ocitla mimo stupnici. Bublina plynu explodovala skrz bezpečnostní uzávěr a vzkypěla vzhůru přímo do středu vrtné plošiny. Vznítila se hned v okamžiku, kdy se setkala se vzduchem, a vybuchla v srdci plošiny jako tisícilibrová bomba.

4

Kurta Austina obklopovaly safírové vody Mexického zálivu a nadnášely ho, zatímco rytmicky kopal nohama. Měl na sobě mokrý oblek a ploutve, ale žádné potápěčské vybavení, a plaval k ponorce, která se houpala na hladině pár yardů od něj.

Na nose malého plavidla seděla tmavovlasá postava. „Jdeš právě včas,“ oznámil Joe Zavala. „Už jsem se chystal volat asistenční službu.“

Kurt doplaval k malé ponorce a chytil se držadla, které plavalo vedle ní v teplé vodě. „Jejich sazby jsou nad tvoje poměry.“

Pravda byla, že ponorka se houpala ani ne sto yardů od své mateřské lodi Raleigh, dvě stě stop dlouhé lodi nabité vědeckým vybavením, již provozoval Kurtův a Joeův společný zaměstnavatel, Národní podmořská a námořní agentura NUMA.

„Co se stalo?“ zeptal se Kurt. „Měl ses ponořit na dvě hodiny. Jestli dobře počítám, byls dole jen třicet minut.“

„Do něčeho jsem vrazil,“ odpověděl Joe. „Nebo, abych byl přesný, něco vrazilo do mě. Zespodu.“

„Nějaké poškození?“

„Ještě nevím.“

Kurt věděl, že Joe musí zůstat na ponorce, aby ji pomohl připojit k Raleigh. „Hoď mi masku,“ řekl proto. „Podívám se.“

Joe vytáhl ze svých věcí potápěčskou masku a hodil ji Kurtovi. Kurt si upravil řemínky, zhluboka se nadechl a potopil se pod malé plavidlo. Příď ponorky vypadala v pořádku. O pár stop dál dozadu ale Kurt objevil na trupu prohlubeň. Přejel po ní rukou a usoudil, že je organického původu. Do ponorky narazila nějaká velká ryba nebo mořský savec. Čas od času se to stávalo.

Se zadrženým dechem pokračoval dál dozadu a hledal další známky poškození. Už se chystal vynořit, když ucítil něco zvláštního, jako kdyby ho někdo udeřil do hrudi. Ve stejném okamžiku ho do uší udeřila tlaková vlna, která se kolem něj prohnala.

Vynořil se, chytil se držadla a sundal si masku. „Cítils to?“

Joe teď stál a hleděl k obzoru. „Ne, ale viděl,“ odpověděl. „Rázovou vlnu na hladině. Jsi v pohodě?“

„Jako by mě kopnul kůň, ale nic mi není.“ Kurt se vytáhl na ponorku k Joeovi. „Mohlo to být nějaké zemětřesení.“

„To si nemyslím,“ odpověděl Joe a ukázal k obzoru. Východně od jejich polohy stoupal k nebi sloupec dýmu.

Zvukové a rázové vlny se nesly vodou čtyřikrát rychleji a čtyřikrát dál než ve vzduchu. Skoro minutu poté, co Kurt ucítil tlakovou vlnu pod vodou, se k nim z dálky doneslo zahřmění.

„To je velká dálka na to, abychom to slyšeli a cítili,“ poznamenal Joe.

Kurt v duchu provedl pár hrubých výpočtů. „Dvanáct mil,“ odtušil, „plus minus. Co tam je?“

„Jen ropné plošiny,“ odpověděl Joe.

Na tvářích se jim usadily znepokojené výrazy. Joe vklouzl zpátky do ponorky, posadil se na místo pilota a aktivoval motory.

Kurt se spustil k němu a popadl vysílačku.

„Raleigh, tady Austin,“ řekl. „Připravte se na vyzvednutí. A kontaktujte pobřežní stráž. Mám dojem, že bude zapotřebí naší asistence.“

O dvacet minut později stáli Kurt a Joe na můstku Raleigh a Kurt držel v ruce lodní mikrofon. Raleigh už plula plnou parou a mířila nejkratší cestou k ohnivému infernu v dálce.

Kurtův odhad vzdálenosti, dvanáct mil, byl téměř přesný. Ropná plošina Alpha Star hořela přesně 11,7 míle od nich. Kurt s mikrofonem před ústy nastavil frekvenci a stiskl tlačítko vysílání. „Alpha Star, tady Raleigh. Jdeme vám na pomoc. Prosím, hlaste, jak jste na tom.“

Kurt byl vysoký šest stop, urostlý, ostře řezaných rysů, měl hranatou čelist a hustou kštici předčasně stříbrných vlasů. Po nekonečných dnech strávených na moři byl opálený sluncem a ošlehaný větrem, takže vypadal starší než na svých pětatřicet let.

Byl vedoucím Oddělení zvláštních projektů NUMA, federální vládní agentury známé tím, že uměla okamžitě jednat, jakmile si to situace žádala – právě taková situace, jako byla tahle.

Změnil frekvenci a vyslal znovu tutéž zprávu. Žádnou odpověď nedostal. „Na běžných tísňových frekvencích nic.“

Naproti stojící Kevin Brooks, kapitán Raleigh, přijal informaci se stoickým klidem. „Pobřežní stráž hlásí tři hořící ropné plošiny,“ oznámil. „Dvě z nich se evakuují. Ale Alpha Star je přímo uprostřed ohnivého pekla.“

„Určitě je na cestě pomoc,“ odtušil Joe.

„Spousta,“ přisvědčil Brooks, „ale my jsme ze všech lodí nejblíž. Než tam dorazí někdo jiný, zbyde z té plošiny jen roztavená hrouda škváry.“

Něco podobného Kurt očekával. „Tak se podíváme, jak zlé to je.“

Vrátil mikrofon do držáku, zapnul monitor a klepl na několik kláves. Obrazovka byla napojená na dvojici výkonných kamer na vrcholku anténního stožáru Raleigh. Kamery disponovaly velkým zoomem a vysoce výkonnými optickými senzory, které jim umožňovaly vidět v mnoha vlnových délkách současně. Dokázaly rozeznat poznávací značku auta na míli od pobřeží a stabilizovaly je gyroskopické držáky, takže dokázaly nepřetržitě zachycovat křišťálově jasný obraz, i když se loď houpala a nakláněla.

Jakmile Kurt zaostřil kamery, ohnivé peklo se jim zjevilo v celé své hrůze. Plošina Alpha Star byla zahalená do černého kouře a hořela, kam se oko podívalo. Jen nejsvrchnější část konstrukce se zdála být ušetřena.

„Je to horší, než jsem si myslel,“ pronesl Brooks. „Není divu, že neodpovídají.“

„Ta věž je v divném úhlu,“ podotkl Joe. „Plošina se naklání. Dole už určitě nabírá vodu. Potřebujeme se tam dostat dřív, než nám spadne na hlavu.“

Kurt upravil nastavení kamer a oddálil obraz. Z větší dálky viděli, že všude kolem na vodě zuří požáry, obklopují jak Alpha Star, tak i obě zbývající plošiny. „Jestli se k nim chceme dostat, musíme proplout ohněm,“ upozornil.

Kapitán mžoural na monitor. „Je vám jasné, že jsou nejspíš všichni mrtví?“

„Možná,“ odvětil Kurt, „ale jestli někdo přežil, bez pomoci se odtud nedostane.“

Kapitán Brooks musel myslet hlavně na svou vlastní posádku, ale neváhal. Popadl mikrofon a přepnul volič na lodní interkom. „Posádko, tady kapitán,“ řekl. „Poplujeme ohněm. Chci tuhle loď utěsnit, jako bychom se chystali do tajfunu nejvyššího stupně. Připravte se na evakuaci zraněných a mrtvých.“

Kurt na kapitána kývl a obrátil se zpátky k obrazovce. Požáry byly ohromné. Kouř už vystoupal nejméně do dvou mil a nesl se směrem k Floridě.

„Já vás můžu dostat tam,“ ozval se Brooks, „ale pro všechno na zemi, co budete dělat pak?“

„Na zemi nic,“ odpověděl Kurt. „My jsme mořští vlci.“

A na ta slova se otočil a odešel. Ať si Kurt představoval cokoli, kapitán Brooks dobře věděl, že nemá cenu snažit se mu v tom zabránit. Na to byla Kurtova reputace příliš proslulá. Někdo o něm říkal, že je statečný, jiní to nazývali tvrdohlavostí, zbrklostí a nerozumem, ale nikdo o něm nepochyboval. Jestli se někdo dokáže dostat přes ten oheň a zachránit z pekla pár přeživších, bude to Kurt Austin.

5

Plošina Alpha Star
Řídicí místnost

Ricku L. Coxovi se postupně vracelo vědomí. Nejdříve si uvědomil, že je vzhůru, potom mu došlo, že je naživu, a nakonec zjistil, že cítí strašlivou bolest.

Ležel na boku a na jeho tělo něco hroznou silou tlačilo. Něco ho drtilo, ale nedokázal říct, co to je. Rozhlédl se, ale nepomohlo to, v řídicí místnosti byla tma až na špendlíkovou hlavičku světla přicházejícího z jednoho nouzového nástěnného svítidla na bateriový pohon.

To světlo ho přimělo k aktivitě. Donutil se k pohybu, začal se soukat zpod hromady věcí, které na něj popadaly. Když se z nich konečně vysvobodil, rozhlédl se ještě jednou a pokusil se vstát. Vstát byla jedna věc, udržet se ve vertikální poloze bylo něco jiného. Udělal jeden krok, zjistil, že padá, a musel se chytit stěny.

Nejdříve si myslel, že ho klame vlastní smysl pro rovnováhu, ale jakmile se trochu vzpamatoval, uvědomil si, že je nakloněná celá místnost.

Je to moc, pomyslel si a snažil se rozpomenout, nakolik se Alpha Star může naklonit, než se převrhne do moře.

Dobelhal se ke stěně, popadl nouzové světlo a strhl ho ze zdi. Namířil ho na jednu stranu, pak na druhou, uviděl několik členů posádky. Tři byli mrtví. Nash se choulil v koutě s dělníkem jménem Haney a dvěma dalšími, kteří byli v týmu tak noví, že si Cox nedokázal vybavit jejich jména.

Ani jeden z nováčků nevypadal, že by byl schopen chodit.

„Je tu ještě někdo?“ zeptal se Cox.

Nash zavrtěl hlavou.

Cox začal překotně hledat nějaké funkční rádio. Hlavní systém byl evidentně vyřazený z provozu, ale našel jedno ruční zařízení. Zadal tísňovou frekvenci a začal vysílat.

„Mayday! Mayday! Mayday! Tady řídicí středisko Alpha Star. Došlo k výbuchu. Plošina hoří. Pět mužů uvězněných v řídicím středisku. Myslím, že se plošina potápí. Pošlete veškerou dostupnou pomoc.“

Zatímco Cox čekal na odpověď, stékaly mu po tvářích čůrky potu. Byli uprostřed pece, která se stále rozehřívala.

„To rádio má krátký dosah,“ upozornil ho Nash. „Nikdo ho neuslyší, pokud nejsou nanejvýš pár mil od nás.“

To Cox věděl, ale nic jiného mu stejně nezbývalo. Zkusil to ještě jednou a pak se musel znovu chytit stěny, protože sebou celá plošina trhla na stranu. Byla nakloněná čím dál víc, ale ke Coxovu úžasu se pořád ještě nepřevrátila.

„Musíme se odtud dostat,“ prohlásil. „Plošina za chvíli spadne do moře.“

„Nemůžou chodit,“ namítl Nash.

„Tak je odneseme.“

Cox si připnul vysílačku k opasku, vytáhl jednoho z mužů do stoje a co nejpevněji ho podepřel ramenem.

Jakmile se o něj muž opřel, Cox ucítil, jak jeho zraněná noha zařvala bolestí. Málem se podlomila, ale on věděl, že si prostě nesmí dovolit upadnout. Moc tlačil na pilu, vrtal příliš hluboko. A nejspíš se mu přitom podařilo zabít polovinu posádky. Jestli to někdo přežil a jestli je to jen trochu možné, on ho z toho pekla vyvede.

Nash a Haney pomohli vstát druhému chlapci a pětice vykročila po nakloněné podlaze. Došli k vylomeným dveřím. Cox se do nich opřel celou vahou a podařilo se mu je vypáčit. Mezera byla právě tak široká, aby se jí muži po jednom protáhli. Cox se jako první prodral do chodby, ale pak se zarazil.

Chodba před ním byla nakloněná směrem dolů. Na vzdáleném konci vířila voda. To bylo samo o sobě dost zlé, ale když na ni Cox posvítil světlem, všiml si bublinek plynu, které se s praskáním vynořovaly na hladinu. „Zpátky!“ křikl. „Všichni zpátky.“

Protáhl se škvírou zpátky právě ve chvíli, kdy voda propukla v plameny a do chodby se směrem k němu rozběhla ohnivá čára. Než stihl uskočit za dveře, hučící plameny mu popálily krk.

Otočil se a uviděl, jak Nash dveře zabouchl. Měly být vodotěsné, ale rám byl zprohýbaný, takže netěsnily, a pod prahem začala brzy pronikat stružka vody.

„Jsme naklonění a potápíme se,“ pochopil Cox. „Proto se plošina nepřevrátila.“

„A ta chodba je naše jediná cesta ven,“ dodal Nash.

„To není pravda,“ odpověděl Cox. „Můžeme utéct oknem v mojí pracovně.“

Jako provozní šéf měl Cox k dispozici kancelář sousedící s řídicí místností. Moc času tam netrávil, kromě usrkávání skotské, když bylo večer po práci, ale věděl, že pracovna má velké okno s výhledem na záliv. Normálně bylo šedesát stop nad vodou, ale vzhledem k tomu, jak byla plošina nahnutá a že se chodbou valila dovnitř voda, nemohlo teď být okno výš než pár stop nad hladinou.

Muži se společně vydali zpátky přes místnost. Byli vděční, že teď míří do kopce. Prošli do kanceláře a zjistili, že veškerý nábytek se svezl k nejbližší stěně.

Okno bylo na opačném konci místnosti. Místy bylo ohořelé a pokryla ho pavučina prasklin. Neviděli přes něj žádné denní světlo, jen hustý černý kouř a tu a tam oranžový jazyk plamene.

„Takže buď uhoříme, nebo se utopíme,“ konstatoval hořce jeden ze zraněných mužů.

Cox pochyboval, že něco z toho stihnou, protože okolní dým ho začínal dusit. Ze všeho nejdřív omdlí a otráví se vdechnutým kouřem.

Stále ještě v sobě živil naději, že všem třem možným scénářům dokáže předejít. Došel k hromadě nábytku a hledal něco, čím by se dalo rozbít okno. Dal by přednost požární sekeře, ale jediné, co našel, byla stará devítka železo, kterou měl opřenou u stolu a čas od času s ní z horní paluby odpaloval golfové míčky.

Vrátil se k oknu a vší silou jí švihl. Ocelová hlava golfové hole udeřila do okna, odrazila se od něj a nedocílila ničeho většího než malého skleněného odštěpku. Cox v sobě našel všechnu zbývající sílu a mlátil do skla znovu a znovu a znovu. Oháněl se holí, až padal únavou, ale okno, vyrobené z několika vrstev tvrzeného plexiskla, zůstávalo neporušené.

„To není k ničemu,“ zafuněl nakonec. „To okno je stavěné na přímý zásah vlny vysoké šedesát stop.“

Sedl si a rozkašlal se vyčerpáním. Po nakloněné podlaze začala pode dveřmi do pracovny prosakovat voda.

Nash se pokusil vstát a vzít si od svého šéfa golfovou hůl, ale skoro se nemohl hýbat. Výpary je začínaly dusit a oheň v chodbě zároveň požíral veškerý kyslík.

Dokázal se rozpřáhnout pouze jednou a pak se svalil na podlahu. Hruď se mu těžce zdvihala. „Není… tu… vzduch…“

Náhle se plošina propadla dolů a výhled z okna se změnil. Horní polovinu zabíraly plameny a dým, zatímco v dolní polovině to teď modrozeleně mihotalo jako v tlumeně osvětleném bazénu. Brzy budou pod vodou. Jedinou příčinou toho, proč už se místnost nezaplavila, byla vzduchová bublina, která tu byla zavřená spolu s nimi.

Cox věděl, že je po všem. „Omlouvám se, chlapci… Neměl jsem…“

Těžkla mu víčka, ale násilím držel oči otevřené. Měl dojem, jako by na druhé straně pomláceného a odřeného okna zahlédl nějaký pohyb. Působilo to trochu jako odraz, ale bylo to čím dál jasnější, přibližovalo se to a pohybovalo stále rychleji.

Ve chvíli, kdy ho světlo začalo oslepovat, něco narazilo do okna zvenčí. Tentokrát se plexisklo rozsypalo a přes římsu se začala dovnitř valit zelená voda. Žlutý nos toho podivného plavidla zůstal chvíli zaklíněný v okně a potom z něj vycouval zpátky do vody.