Lid nomádů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Saavedra

Lid nomádů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha vychází s přispěním Ministerstva kultury ČR

© Anna Saavedra, 2023

Illustrations © Romana Horáková, 2023
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-848-8

ISBN e-knihy 978-80-7601-888-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-889-1 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-890-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

On svým andělům vydal o tobě příkaz,
aby tě chránili na všech tvých cestách.

Žalm 91:11

Věnováno Elmarovi, Matouši Janovi, Tomovi, mým rodičům a kamarádům, které jsem potkala na cestě.

Lid nomádů

Pokojská je jako Hospodin. Ví o lidech všechno. Na které polovině postele i v jaké poloze spí, co berou za léky, jak se myjí, oblékají, co je trápí, koho milují, co se snaží ukázat a co chtějí skrýt. Oblečení, čisté i špinavé, spodní prádlo, knihy na nočním stolku, účtenky a zbytky jídel vyhozené v koši. Kosmetika ošetřující všechny neblahé nedokonalosti kůže, první známky stárnutí i definitivní vládu času nad smrtelností těla. Zbytky vlasů a ochlupení v koupelně, nevidomé kontaktní čočky, zvadlá křídla kabátků od pyžama, pár kapek parfému na prostěradle.

Pokojská, tak jako Hospodin, ví také všechno o lidské lásce. O náhodných setkáních, tajnosnubných nevěrách, romantických víkendech v cizím městě, o právu první noci, o dvojicích a trojicích rozmanitých pohlaví i erotických zvyků, o skrytých homosexuálech, divokých lesbičkách, zdvořilých starcích a nestoudných dívenkách, o manželstvích po dvaceti či třiceti letech, kdy prostěradla už navždy zůstanou neposkvrněna prostou něhou lidské šťávy. Ale jsou tu i noci a dny lásky divoké, proradné, lásky za peníze, lásky bez soucitu, surové, perverzní, pravdivé a skvělé, plné zlámaných rudých nehtů, které pak leží kolem postelí jako opadané okvětní plátky neznámé květiny. Jsou tu noci křiku, sprostých lichotek vyslovovaných beze studu do nehybného vzduchu, protože nikdo neví, kdo je za zdí, protože je to setkání dvou neznámých na ostrovech svobody, daleko od ostnatých drátů střežících všednost, spolehlivost, bankovní konta a rodinné hodnoty. Jsou tu noci dusné, kdy se čeká na déšť, na přijímací zkoušky, na obhajobu před komisí či soudem, na pracovní pohovor či důležitý mítink nad grafy předpokládaného růstu akcií, noci před mezinárodní konferencí stomatologické komory, noci, kdy se pláče, pije, zvrací, lituje, noci, které skryjí, očistí, nechají v tichosti nebo křiku vyhřeznout to nejhorší a nejčernější. A ráno se odchází před úsvitem, aby člověk minul svůj vlastní stín.

Pokojská, tak jako Hospodin, to vše chápe a odpouští. Dobré lidi odměňuje a zlé trestá neviditelnými úkony. Těm, které lituje, pečlivě stele, přidá polštář navíc, vymění propocené prostěradlo, z kartáče vybere vlasy, poskládá kosmetiku na poličku v koupelně podle barvy a velikosti, postará se, aby vše bylo voňavé, hladké a jiskrně chladné. Přidá župánek, froté papuče, hřebínek, koupací čepičku z igelitu. Vymění mýdlo. Poskládá toaletní papír do geometrické pagody a rožek toho právě používaného zahne podle pravítka do nádherné špičky, aby nepřipomínal neslavný účel, ke kterému byl stvořen. Z ručníků poskládá labutě, něžné a běloskvoucí.

Ale jako Hospodin, všemohoucí, dětinský a zlomyslný, dovede také trápit a činit rozličná příkoří. Pod polštář schová cizí chlup, takzvaný chlup na uvítanou. Povlakem na polštář utře záchodovou mísu a pak s ním vyleští skleničky na šampaňské. Vizitky s telefonními čísly důležitých pracovních partnerů zmizí v útrobách jejího vysavače. Ucpe všechny odpady. Jediným pohybem ruky vyřadí z provozu klimatizaci, odkloní televizní signál a vyprázdní lákavý obsah minibaru. Páchnoucí ručníky nechá ležet na podlaze v koupelně jako uhnívající kachničky na břehu mělkého rybníčku. Pomíchá papíry zítřejší přednášky či prezentace v deskách. Upatlá brýle. Vykouzlí díru na punčochách a ponožkách, těch jediných, co máte s sebou. Záclony nechá nasáknout kouřem nebo přepáleným tukem, zatímco všechno ostatní oblečení postříká notnou dávkou univerzální voňavky značky Laciný Východ. Prezervativy hodí za čelo postele, která nejde odsunout. Pak se promění v obřího švába a v temných spárách zdí triumfálně svítí její zlomyslná očka na začátek či konec vašeho opravdu zpackaného dne.

Pokojská, jako každý Hospodin, má svůj lid. Lid nomádů neklidně se pohybující po zemské ploše sem a tam. Lidé, zástupy, co mizejí hned ráno a vracejí se až večer. Věk, národnost, pohlaví, to všechno je lhostejné. Teď jsou jediným lidem, jediným kmenem, který má své rituály a zvyklosti. Namísto jména a tváře tu po nich zůstává pravda o nich samých, v těchto stěnách, v těch pokojích, dočasných ulitách, skrýších, útočištích, s iluzí absolutní anonymity nebo tak zvaného soukromí. Kdo vládne dnům na cestě, daleko od domova, daleko od všeho, čím jsou a na co jsou zvyklí? Jsou vydáni na pospas zpožděným leteckým linkám, dopravním zácpám, výpadkům signálu, nefungujícím kreditním kartám, nečekaným výkyvům klimatu, horku, plískanicím, uragánům, kulturním nedorozuměním, schválnostem špatně napsaných turistických průvodců, falešným taxikářům, směnárníkům, barům v nížinách s vysokohorskou přirážkou, lékárnám, v nichž se nelze s nikým domluvit, zamčeným veřejným toaletám, provizorním nádražím, výlukám, uzavírkám, neochotě či úplné absenci anglicky mluvícího personálu.

Přicházejí sem v zástupech, s kufry, nadšení, unavení, nervózní, nejistí, vyděšení.

Má-li dotyčný někde domov, jak vzdálený mu v tuto chvíli je. Na tomto místě a v tomto čase jako by se opět a na chvíli stal nikým. Děsivá závrať z nebytí se snoubí s pocitem dětinské radosti z této nečekaně nabyté volnosti. Tato radost však skončí po následné bujaré pitce a loupežném přepadení v nočních ulicích neznámého města. Vykloněn do polohy existenciální tísně, odsouzený ke svobodě žít pouze od nádechu k nádechu, zaposlouchal ses, nomáde, nyní po mnoha letech do tlukotu svého vlastního srdce. Nikým nejsi, nic nemáš. Bezbranný a slabý stojíš před boží tváří. A právě takového tě chce mít tvůj Hospodin.

Říká se, že poslední budou prvními. A je to pravda. Ta poslední, co umývá záchody, ví o lidské povaze a podstatě všechno. A tak i vy, až budete zase na cestě, daleko od všeho, co jste dosud poznali, pamatujte. Bojte se Hospodina a dejte mu spropitné. Dolar nebo dva. Na stůl. Na polštář. Sbalte pečlivě všechny svoje věci. Jděte až na konec hotelové chodby k výtahu a neotáčejte se. Stojí tam a čeká, v zástěře, s vozíkem plným povlečení a čisticích prostředků a sleduje vás. Jediná bytost na nebi i na zemi, která o vás ví všechno.

Hotel na bažinách

„Od tý doby, co umřela Iveta Bartošová, to s českým šoubyznysem jde do hajzlu,“ říká melancholicky Mirka a otírá si zpocené čelo. Uklízíme zrovna podkrovní pokoj pod písmenem O velkého neonového nápisu HOTEL. Nejstarší hotel ve městě, hned naproti nádraží.

Tohle město postavili na bažinách. Proto se tu věky věků všechno propadá dolů. „Ví Bůh, proč sem vůbec někdo jezdí na dovolenou. Já bych sem nejela ani za zlatý prase,“ říká Mirka. Je podzim a v paprscích jasného slunce, které svítí střešním oknem do pokoje, víří smítka prachu. Mám tuhle práci ráda. Stala se mi náhodou, tak jako většina věcí v životě, kterým procházím jako pozorovatel. Nikdo se mě na nic neptá. A nikdo o mně neví nic, dokud se nezeptá. Dívám se a poslouchám. Zapisuju to všechno na neviditelném psacím stroji. Když máte čerstvě po vysoké, a navíc umělecké škole, dělat pokojskou není zrovna výhra. Ale námět to je. Navíc mě uklidňují ty dlouhé a liduprázdné hotelové chodby. Většinou tu totiž máme zájezdy a ty hromadně odcházejí už v půl osmé ráno na snídani a pak courají po městě a po památkách a v hotelu je krásně ticho a klid.

Ty zájezdy, to jsou buď Rusové, nebo Korejci. Obojí Mirka nesnáší. Korejcům říká ťamani nebo žluťáci a nenávidí je, protože vždycky vytopí koupelny a použitý toaletní papír nesplachují do záchodu, ale házejí ho do koše. Ale na druhou stranu po sobě nechávají dolary, na polštáři nebo na nočním stolku, což je uspokojivá satisfakce. Pak jsou tu Rusové, kterým Mirka říká Rusáci, kozáci nebo Ivani. Ti nenechávají nic. Ani dolar. A vozí si s sebou spousty jídla. Na ebenových stolcích se zlatým kováním mají rozložené sklenice se zavařeným masem, špalky uzenýho, vodku a lovecké salámy, okurky. A další vodku. Taky velké nože s vyřezávanou rukojetí. Představuju si je jako zabijáky, divoké lovce z tajgy. Když se opijí, zvracejí pak přímo do postelí, které jsou ráno do té míry zeblité, že je musíme převlékat v gumových rukavicích. Inu, prácička. Mirka má skoro radši ty Korejce s dolarama, Rusů je jí spíš líto kvůli těm jejich atavistickým instinktům vozit si všude s sebou jídlo, kterého je tam u nich ve stepi asi stále ještě nedostatek. Specifickou sortou Rusáků jsou pak Pornorusáci, ti nejezdí se zájezdama, ale v párech. Jsou hrozně nafoukaní, nějaká zlatá mládež z Moskvy asi. Na pokojích prakticky nonstop souloží, až z toho má chudák Mirka osypky. Nejradši máme samozřejmě Němce, tedy Němčoury neboli skopčáky, kteří si po sobě uklízejí sami. To si pak zalezeme do našeho kanclíku s okýnkem do světlíku, pijeme laciný kafe, občas dáme echo a staví se i Angelika z patra pod námi.

Angelika je žena, která ví. Na hlavě červenou trvalou, tenké nožičky v leopardích legínách a mohutná ramena a ňadra, takže postavou připomíná slunečník nebo hříbek. Nehty má vždycky udělaný, protože pěkný nehty, to je nebeská mana všech chudejch ženskejch. Angelika je prostě pravá dáma. I když má v ruce hadr a leští hajzlíky. Taky se jediná otevřeně postavila proti, když přišel ponožkovej zákon. To byla zákeřná zrada, kterou vymyslel ředitel hotelu, což je bývalej policajt, měšťák, ne od státních – jak nezapomene zdůraznit Mirka. Tenhle hotel vlastní Ali, Arab, kterej dal svoji jedinou dceru tomuhle panáčkovi a udělal ze zeťáka ředitele hotelu, i když zeťák tomu prd rozumí, dodává Angelika. Ředitel nás chodí špehovat na kuřárnu. Tam my se scházíme, holky ze všech pater, místo oběda. A kecáme. Celou půlhodinu, což je nádherný. Když se ozvou na schodišti nad námi kroky, ztichneme jako pěny a jen dýmíme, a už je tu ředitel a na sobě má zase modrej oblek. „On nosí vždycky modrý obleky, asi se mu stejská po tý policajtský uniformě,“ říká Mirka. Pozdravíme a všechny pak koukáme do země, protože co bysme my, obyčejný pokojský, asi tak panu řediteli říkaly. A ředitel taky nic neříká, kouká do země, a jak tak kouká, všimne si, že jsme v pantoflích naboso.

Na druhý den přišla paní vedoucí, svatá Františka, nejhodnější ženská pod sluncem, a povídá: „Holky, je mi to líto, ale od zítřka všechny povinně ponožky do pantoflí, je to befel od pana řídícího.“ „Ale pani vedoucí, se v tom upaříme,“ namítá hrbatá Zdena a má pravdu, protože při úklidu se člověk pěkně zapotí, i když dvakrát nechce. „Nedá se nic dělat, ředitel na tom trvá. Prej to vypadá nechutně, když jste naboso, a kvůli hostům. On prej taky musí chodit do práce v obleku, i když je vedro.“ „Do práce chodí a taky v ní hovno dělá,“ houkne Angelika. „V kanclu má klímu, válí si tam šunky a čumí na hokej, sem to viděla, když sem mu tam minulej tejden myla vokna!“ „Tak já nevim, holky,“ krčí paní vedoucí rameny a už je rozhodnuto, že alespoň my, co uklízíme v posledních patrech, kam stoupá horko a smrad z celého hotelu, my necouvneme. Budeme hnízdo odporu. Angelika, Mirka a já.

Dnes ovšem přišla Angelika na kuřárnu s naprosto skandální novinou. V našem hotelu bude ubytovanej Bartoška. „Ten slavnej herec?!“ vypískne Mirka jako čtrnáctiletá dívčina, ačkoli už má hodně přes padesát. „Znáš snad nějakýho jinýho Bartošku?!“ zvedne Angelika oči v sloup. A my všechny milujeme Bartošku. Kdo by nemiloval Bartošku? Bezzubá Marcela se decentně ohradí, že ona má radši Hanzlíka. „Hanzlíka? Takovýho fouňu?“ zakaboní se nesouhlasně Angelika a vzápětí nastoluje zásadní otázku. Jde totiž o to, kdo bude Bartoškovi uklízet jeho pokoj. Teoreticky by o tom mohla rozhodnout paní vedoucí. Ale ani ona neví, kde bude ubytovanej. Na recepci to totiž tajej. „Necháme si podepsat fotku,“ navrhuje Mirka. „No jo, jeho fotku, když byl ještě mladej,“ říká Angelika. „Osada havranů, znáte ten film? Bartoška, mladej, krásnej, skoro nahej, jen nějakou kožešinku na sobě měl a pod ní nic. To byl rajc tenkrát!“ olízne si Angelika náruživě rty. „Ale kde ji seženeme, tu fotku?“ ptá se naléhavě Mirka. „Kde se kupujou fotky mladýho Bartošky?“ To je otázka, na kterou náhle nikdo nezná odpověď. Ani Angelika, ani Mirka, ani bezzubá Marcela.

Nazítří jsou všichni jako na trní. Většina holek si nechala udělat nový nehty, protože hezký nehty, to je nebeská mana všech chudejch ženskejch. A tlustá Dana šla dokonce ke kadeřnici. „Připadá ti, že má Dana něco s hlavou?“ obořila se na mě ještě před polednem bezzubá Marcela. Nejdřív jsem nepochopila. Myslela jsem, že se ptá, jestli je tlustá Dana mentálně v pořádku, a odpověď na tuto otázku opravdu není jednoduchá, jelikož věří na UFO, ilumináty a globální spiknutí oligarchů, kteří chtějí vyhubit nás chudé, aby měli všechno světové bohatství jen pro sebe. Ale pak mi došlo, že se ptá na její vlasy, které vypadaly stejně jako vždycky, a tak jsem řekla, že si myslím, že s hlavou nemá nic. „Vidíš! A přitom byla u holiče a dala za to pět stovek,“ odfrkne znechuceně bezzubá Marcela.

Na tomto místě bych ráda poznamenala něco ohledně těch nelichotivých přízvisek. Důvod, proč říkám bezzubá Marcela a tlustá Dana, není zlomyslnost. Ale v čistě ženském pracovním kolektivu se některá jména opakují, jsou tu dvě Dany, dvě Marcely, dvě Zdeny a tak dál. Proto, aby nenastaly později zmatky, říkám hrbatá Zdena, protože pak je tu ještě stará Zdena, romská uklízečka, která prý ovládá černou magii a my všechny ostatní se jí bojíme. Proslýchá se, že tu v hotelu pracovala už před mnoha a mnoha lety. No, pracovala… Chodila na pokoj s pánama. S cizincema. Za valuty. To bylo hned po revoluci, když se otevřely hranice. A všichni zápaďáci byli z českejch holek nadšení. Byly krásný, levný a nad ničím se nevošklíbaly. „Devadesátý leta, to byly zlatý časy,“ směje se Angelika. „Já jsem kšeftovala s nafukovacíma balonkama, lidi mi mohli ruce utrhnout. Vydělala jsem si skoro milion. Ale pa da dam pam, milion je fuč, bydlim v garsonce se svejma kočkama, mám astma a doktorka mi říká, ty kočky musíte dát pryč, nebo vás zabijou, ale mám já dát pryč ty jediný bytosti na tomhle světě, který mě mají aspoň trochu rády? To ať mě radši zabijou,“ říká rezolutně Angelika.

Jinak proti hrbaté Zdeně nic nemám. Je to moc prima holka, rychlá jako tajfun, udělá do oběda i deset pokojů, zatímco my se s tím drbeme až do odpoledne. Má malýho chlapečka, zůstala s ním sama. Jednou vyprávěla, že žila v Anglii, kde dělala au-pair, dokonce se tam chtěla vdát. Teď je jí třiatřicet a bydlí i s tím chlapečkem u rodičů. Lepší práci, tak jako my ostatní, nesehnala. „Věděly jste, že má Zdena černý dítě?“ zeptala se nás jednou na kuřárně, zcela mimo kontext, Mirka. „Ta má snad černý všechny děti, když je sama černá, ne?“ opáčila politicky zcela nekorektně Angelika. „Ne stará Zdena, já myslím hrbatou Zdenu,“ odvětila Mirka. „Ukazovala mně fotky na mobilu. Prej když se narodilo, bylo bílý a pak až zčernalo!“ pokračuje Mirka šeptem. Tak tedy to přízvisko vzniklo a já na něm nemám naprosto žádný tvůrčí podíl. Tím chci jen říct, že s většinou holek, co tu pracují, se život moc nemazlil, a proto si naprosto zaslouží vidět opravdového, živého Bartošku.

Ale dopoledne se nekonečně vleče a po Bartoškovi jako by se zem slehla, ačkoli máme ve všech patrech hlídky a maximum času se jen tak nenápadně poflakujeme po chodbách předstírajíce ometání pavučinek. Do špionážní akce jsme zasvětili i Michala číšníka, což je náš kamarád, který nám občas nosí zbytky od snídaně a okoralé dorty, které hoteloví hosté zásadně nedojídají. Michal číšník monitoruje situaci v týlu – restauraci, jídelnu a bar. Ale nikde nic. Mirka dokonce vyrazila udělat šťáru v sauně a v privátní výřivce, ale kromě zbloudilé dvojice Pornorusáků nikoho neobjevila. Když se pak kolem oběda scházíme na kuřárně, nálada už klesá k bodu mrazu a na tvářích se objevuje zklamání. Kde je Bartoška, na kterého máme právo? A proč nás osud tak nemilosrdně zkouší?

A my se rozcházíme, každá do svýho patra, protože na nás padl splín, že Bartoška je v trapu a my jsme zase samy v tomhle hotelu, co ho postavili na bažinách v místě nádraží.