Kočičí válečníci
Síla tří (2) – Temná řeka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Kočičí válečníci: Síla tří (2) – Temná řeka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Geof
Zvláštní poděkování patří Kate Cary

Přeložila Beata Krenželoková

Warriors: Power of Three – Dark River

© Working Partners Limited, 2008

Translation © Beata Krenželoková, 2023

Interior art © Owen Richardson, 2015

Map art © Dave Stevenson, 2015

Cover art © Owen Richardson, 2015

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-00-07196-1

ISBN e-knihy 978-80-00-07252-4 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-07253-1 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-07251-7 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

STRUKTURA KLANŮ

HROMOVÝ KLAN

Velitel

Ohnivý měsíc – zrzavý kocour s ohnivým kožíškem

Zástupce velitele

Ostrodráp – tmavě hnědý kocour s jantarovýma očima

Bobulotlapka – učedník

Léčitelka

Jezerní lístka – světle hnědá mourovatá kočka s jantarovýma očima

Sojkotlapka – učedník

Válečníci

(kocouři a kočky bez koťat)

Veverka – tmavě zrzavá kočka se zelenýma očima

Prachovous – tmavě hnědý mourovatý kocour

Lískotlapka – učednice

Bouřka – světle zrzavá kočka

Medotlapka – učednice

Bílý mrak – bílý kocour s dlouhou srstí

Popelotlapka – učednice

Kapraď – zlatohnědý mourek

Cesmíntlapka – učednice

Hnědouška – žlutohnědá a bílá kočka s jantarovýma očima

Trnodráp – zlatohnědý mourovatý kocour

Makotlapka – učednice

Zářenka – bílá kočka se zrzavými flíčky

Šedivák – světle šedivý kocour s tmavšími flíčky a tmavomodrýma očima

Lvíčkotlapka – učedník

Pavouk – dlouhonohý černý kocour s hnědým bříškem a jantarovýma očima

Myšotlapka – učedník

Říčka, ve které plavou ryby (říčka) – hnědá, mourovatá kočka se šedýma očima, původně z Kmene tekoucí vody

Hrom – tmavě šedý kocour s jantarovýma očima, původně z Říčního klanu

Bílá peruť – bílá kočka se zelenýma očima

Břízák – světle hnědý mourek

Šedý pruh – šedivý kocour s dlouhou srstí

Míla – stříbřitá mourka s modrýma očima, bývalá domácí kočka

Učedníci

(koťata starší než půl roku, která se účastní válečnického výcviku)

Bobulotlapka – kocourek s krémovým kožíškem

Lískotlapka – malá šedobílá kočička

Myšotlapka – šedobílý kocourek

Popelotlapka – šedá mourka

Medotlapka – světle hnědá mourovatá kočička

Makotlapka – žlutohnědá kočička

Lvíčkotlapka – zlatý mourek s jantarovýma očima

Cesmíntlapka – černá kočička se zelenýma očima

Sojkotlapka – šedý mourek s modrýma očima

Matky

(kočky, které čekají koťata nebo se o ně starají)

Kapradina – světle šedivá kočka s tmavšími flíčky a světle zelenýma očima, matka Prachovousových koťat: Ledinky (bílá kočička) a Lišáčka (ryšavý mourek)

Kopretina – kočka s dlouhou krémovou srstí, která žila poblíž koňského obydlí

Starší

(bývalí válečníci a matky)

Dlouhý – světlý mourek s černými pruhy, přestal být válečníkem kvůli špatnému zraku

Myška – malá nahnědlá kočka

Stínový klan

Velitel

Černý měsíc – veliký bílý kocour s obrovskými černými tlapami

Zástupkyně velitele

Rudoška – tmavě zrzavá kočka

Léčitel

Obláček – drobný mourovatý kocour

Válečníci

Žaluďák – malý hnědý kocour

Jeřáb – zrzavý kocour

Břečťanotlapka – učednice

Kouřonožka – černý kocour

Sovítlapka – učedník

Sněhopírka – čistě bílá kočka

Matky

Zlatuška – trojbarevná kočka se zelenýma očima, matka Tygříčka, Plamínka a Světlunky

Starší

Cedrák – tmavě šedý kocour

Makovička – dlouhonohá světle hnědá mourka

Větrný klan

Velitel

Jednofousý měsíc – hnědý mourek

Zástupkyně velitele

Popílka – šedá kočka

Léčitel

Hnědouš – hnědý kocour s krátkým ocasem

Poštolítlapka – učedník

Válečníci

Uchorváč – mourovatý kocour

Zaječítlapka – učedník

Vranipírko – tmavě šedý kocour

Vřesotlapka – učednice

Sovífousek – světle hnědý mourovatý kocour

Bělina – malá bílá kočka

Vánkotlapka – učedník

Nočnice – černá kočka

Lasičák – zrzavý kocour s bílými tlapkami

Matky

Vřesina – světle šedá a bílá kočka s modrýma očima, matka Bodlinky, Ostřičky a Vlaštovičky

Starší

Sasanka – velmi stará trojbarevná kočka

Pavochlup – tmavošedý mourek

Říční klan

Velitelka

Levharthvězda – zlatá mourovatá kočka s neobvyklými skvrnami

Zástupkyně velitelky

Mlha – šedá kočka s modrýma očima

Skvrnkotlapka – učednice

Léčitelka

Křídlenka – zlatá mourovatá kočka

Vrbotlapka – učednice

Válečníci

Černý dráp – kouřově černý kocour

Hrabošák – malý hnědý mourek

Střevlotlapka – učednice

Rákos – černý kocour

Mrštnotlapka – učedník

Mechovka – trojbarevná kočka s modrýma očima

Oblázkotlapka – učedník

Bukochlup – světle hnědý kocour

Vlnkoocas – tmavě šedý mourek

Matky

Květina – světle šedá kočka

Šedomlha – světle šedá mourka, matka Kýcháčka a Slézínka

Ledopírka – těhotná, bílá kočka s modrýma očima

Starší

Vlaštovka – tmavě mourovatá kočka

Kameňák – šedý kocour

Kočky, které nepatří do žádného klanu

Pip – černobílý teriér žijící s dvounožci poblíž koňského obydlí

ÚVOD

Nad vřesovištěm se rozprostírala inkoustově černá obloha svírající v sobě chlad noci.

Vřesem se proháněl vítr, až se celý svah rozvlnil. Mezi nízkými keři se objevily kočičí siluety; kožíšky měly uhlazené větrem a proudily dolů ze svahu.

Byla mezi nimi i jedna mourovatá matka, která udržovala krok s mladým kocourkem. „Určitě jsi na to připravený?“

„Jsem,“ odpověděl jí kocourek a v měsíční záři se mu zaleskly jeho zelené oči.

„Jsi můj nejstarší, Spadlý lístku,“ šeptla kočka. „První z mých koťat, které stane před tou náročnou zkouškou.“

„Zvládnu to.“

„Je dobře vycvičený!“ ozval se zezadu hluboký hlas.

„Ani výcvik nemůže měkkou tlapku připravit na déšť!“ zabručel někdo další.

Spadlý lístek vzhlédl. „Ale nebe je čisté.“

„Cítím déšť ve větru, to ti povídám.“

Mezi ostatními kočkami to vyděšeně zašumělo.

„Nebe je bez mráčku!“ trval na svém Spadlý lístek. Vykročil z pásu vřesu a zastavil se.

Měsíc mu osvítil zrzavobílý kožíšek. Jeho druhové se shromáždili za ním a mávali ocásky. Pod packami se mu začala země strmě svažovat. Mnoho úplňků plných větru a deště tam vymlelo vřesoviště a odneslo hlínu pryč, až zůstal jen holý kámen; zubatá stěna mezi porostem vřesu.

„Hodně štěstí, měkká tlapko!“

Spadlý lístek seskočil ze skály a lehce přistál na písčité půdě. Hned za ním sešplhala jeho matka. „Opatruj se!“

Spadlý lístek se k ní přitiskl čumáčkem. „Uvidíme se za rozbřesku,“ slíbil.

Přímo před čumáčkem se mu jako nějaká rána ve skalní stěně otevřela černá díra. Zježily se mu chlupy. Nikdy uvnitř nebyl. Do Jeskyně vstupovaly pouze vybrané kočky.

Vešel dovnitř a okamžitě ho pohltila temnota. Něco tam přece musí osvětlovat cestu! Snažil se bojovat se strachem, který se mu zmítal v hrudi jako ulovená ryba.

Tunel tě zavede do jeskyně, ozval se mu v mysli hlas jeho učitele. Nech se vést svými fousky.

Fousky se mu zachvěly; rozpoznával jimi všechen povrch a nechal se navést do úzkého průchodu.

Najednou před sebou spatřil záři tlumeného světla. Tunel se rozevřel v jeskyni. Její klenuté stěny se třpytily v slabé měsíční záři, která dovnitř pronikala skrz díru ve stropě. Od stěn se ozvěnou neslo burácení tekoucí vody.

Řeka? V podzemí?

Spadlý lístek zíral na širokou řeku, která rozdělovala písčitou zem na dvě části. Černá voda se v šeru tlumeně třpytila.

„Spadlý lístku?“

Ozvalo se skřehotavé mňouknutí, které mladého kocoura polekalo, až nadskočil. Otočil svůj bílý čumáček, aby zjistil, kdo to promluvil. Když přimhouřil oči, uviděl na římse sedět stvoření ozářené měsíčním svitem odrážejícím se od skalní zdi.

Je to Skalák?

Jeho kožíšek vypadal jako krtčí kůže, neměl žádnou srst, až na pár chomáčů podél páteře, a jeho slepé oči byly vypouklé jako vejce. Vytasil dlouhé zahnuté drápy a položil je na holou větev, která mu ležela u pacek. Nebyla na ní žádná kůra, a dokonce i v tom šeru si Spadlý lístek všiml, že jsou na ní stopy po drápech – několik rovných čar vyrytých do bledého dřeva.

Musí to být Skalák.

„Cítím tvé překvapení,“ zaskřehotalo slepé stvoření. „Bodá mě do kožíšku jako hlodáš.“

„O-omlouvám se,“ mňoukl Spadlý lístek. „Jen jsem nečekal…“

„Nečekal jsi, že může být stará kočka tak škaredá.“

Spadlý lístek rozpačitě ztuhl. Četl mu snad Skalák myšlenky?

„Kočka potřebuje vítr a slunce, aby se jí leskl kožíšek, a dobrý lov pro obroušení drápů,“ pokračoval Skalák a hlas mu skřípal jako dva kameny o sebe. „Ale já musím zůstávat nablízku našim válečnickým předkům; těm, kteří už zaujali místo pod zemí.“

„A za to ti děkujeme,“ zamumlal Spadlý lístek uctivě.

„Neděkuj mi,“ zavrčel Skalák. „Byl to osud, který jsem musel následovat. A navíc mi možná už nebudeš tak vděčný, až tvoje zasvěcení započne.“ Zatímco mluvil, přejížděl dlouhým drápem přes čáry vyryté do holé větve. Některé škrábance protínala druhá rýha, ale ne všechny. „Ty nepřeškrtnuté linky označují kočky, které vešly do tunelů, ale ven se už nedostaly.“

Spadlý lístek zíral na tmavé díry, které číhaly na okraji jeskyně jako nějaké tlamy. Pokud nevedly na vzduch a do bezpečí, tak kde končily? „Do kterého tunelu se vydaly?“

Skalák zavrtěl hlavou. „Nemůžu ti pomoct. Aby ses stal ostrou tlapkou, musíš najít cestu ven sám. Já tě jen můžu vyslat na cestu s požehnáním tvých předků.“

„Nemůžeš mi dát alespoň nějakou radu?“

„Bez světla se budeš moct spoléhat pouze na své instinkty. Nech se jimi vést, a pokud jsou správné, budeš v bezpečí.“

„A pokud nejsou?“

„Pak zemřeš v temnotě.“

Spadlý lístek narovnal ramena. „Já neumřu.“

„Doufám,“ mňoukl Skalák. „Víš, že se do téhle jeskyně nesmíš vrátit, že ano? Musíš najít tunel, který vede zpátky na vřesoviště. Prší venku?“ zeptal se náhle.

Spadlý lístek ztuhl. Měl by se zmínit o tom náznaku ve větru, který napovídal, že by déšť mohl přijít? Ne. Skalák by mu mohl říct, ať se vrátí stejnou cestou, kterou přišel, a počká do dalšího dne. Už to nemohl odkládat, chtěl se stát ostrou tlapkou a chtěl to udělat hned. „Nebe je čisté,“ přísahal.

Skalák ještě jednou přejel packou přes čáry vyryté na větvi. „Tak začni.“

Spadlý lístek se zahleděl na tunel pod římsou, na které Skalák seděl. Zdál se větší než ostatní a vypadalo to, že míří vzhůru. Vzhůru na vřesoviště, nad zem? To byla ta cesta, kterou si vybere.

S bušícím srdcem přeskočil přes řeku a zamířil do hrůzostrašné temnoty.

Než se rozední, bude ze mě ostrá tlapka. Kožíšek se mu zježil. Doufám.

KAPITOLA 1

„Pozor!“ Lvíčkotlapka mrskl ocasem. „Stínoví válečníci za námi!“

Cesmíntlapka se otočila, černý kožíšek měla celý zježený. „Já se o ně postarám!“

Lvíčkotlapka se ohlédl na svého bratra. „Cítíš něco, Sojkotlapko?“

„Blíží se další válečníci!“ varoval je šedý mourek a zděšeně třeštil své slepé modré oči. „Připravte se na útok!“

„Přepadneme je, jakmile se proderou stěnou tábora!“ nařizoval Lvíčkotlapka. Trhl hlavou směrem k Cesmíntlapce. „Zvládneš ty tři?“

„Brnkačka!“ Cesmíntlapka se přetočila na záda a pak vyskočila na packy; v odpoledním svitu se jí zaleskly drápy.

Lvíčkotlapka vyběhl kupředu a přikrčil se za pichlavý pás trní. „Rychle, Sojkotlapko! Vedle mě!“

Sojkotlapka k němu doběhl a zaujal útočný postoj. „Už jsou tu!“

Vchodem proběhl dovnitř mourovatý válečník.

„Teď!“ zavřeštěl Lvíčkotlapka a vrhl se po válečníkovi. Sojkotlapka se propletl nepříteli mezi packami. Vetřelec překvapeně zabručel, zakopl a přepadl na bok. Lvíčkotlapka byl okamžitě na něm.

„Dost!“ rozeznělo se po malé mýtině Veverčino přísné mňouknutí.

Lvíčkotlapka přestal zadníma nohama bušit Ostrodrápa do zad a podíval se na svou matku, která právě spěchala dovnitř dírou v ostružinové zdi. „Ale my jsme jen předstírali, že na nás útočí Stínoví!“

Sojkotlapka se smykem zastavil. „Skoro jsme vyhráli!“

Ostrodráp se postavil a setřásl ze sebe Lvíčkotlapku. „Hezké přepadení,“ zavrněl. „Ale víte, že tady si hrát nemáte.“

Lvíčkotlapka se sesunul na zem. „Je to jediné dobré místo, kde si můžeme procvičovat nečekaný útok,“ mňoukl nevrle. Rozhlédl se po napůl dokončeném válečnickém doupěti – po stranách se tyčily ostružinové zdi. Jakmile nahoru naskládají větve, aby z nich vytvořili střechu, udělají v ostružiní otvor, kterým propojí staré válečnické doupě s tímto novým.

Cesmíntlapka k nim popošla blíž a nechala své imaginární nepřátele být. „Nikomu tu nepřekážíme,“ podotkla. Načechrala si srst proti větru. Sluneční svit v novolistí vyhnal z kotliny chlad, ale odpoledne s sebou přineslo vánek z hor, který Lvíčkotlapkovi připomněl, že od období bezlistí ještě neuběhla ani čtvrtka úplňku.

„Co kdyby se všichni učedníci rozhodli procvičovat si své bojové dovednosti tady?“ naléhala Veverka. „Stěny by se okamžitě zbortily a Břízákovo a Pruhovo úsilí by přišlo vniveč.“

„Musíme doupě rozšířit dřív, než se vy i ostatní učedníci stanete válečníky,“ dodal Ostrodráp. „Už teď je nás tam příliš.“

„No dobře, chápeme to!“ Sojkotlapka zvedl bradu. Srst měl rozcuchanou a vyčnívaly mu z ní kousky listů.

„Podívejte se na sebe!“ Veverka prudce olízla Sojkotlapku mezi oušky. „Jste celí špinaví,“ pokárala je, „a za chvíli budeme odcházet na Shromáždění.“

Lvíčkotlapka si začal čistit hruď od prachu ze suchého listí dřív, než by to za něj udělala jeho matka.

Sojkotlapka se od Veverky odtáhl. „Zvládnu se umýt sám,“ postěžoval si.

„Nech je být,“ mňoukl Ostrodráp na svou partnerku. „Než odejdeme, tak se určitě upraví.“

„Samozřejmě že ano,“ přislíbil Lvíčkotlapka. Nehodlal dovolit, aby ho ostatní klany viděly rozcuchaného jako ježka. Bude to první Shromáždění, kterého se zúčastní všichni tři. „Těšíme se na to už věky! Že ano, Sojkotlapko?“

Sojkotlapka švihl ocasem. „No jo.“

Lvíčkotlapka si protáhl drápy. Proč musí být jeho bratr pořád tak nevrlý? Bude to jeho vůbec první Shromáždění. Musí se na něj přece těšit. O předchozí dvě přišel; poprvé to bylo za trest a podruhé proto, že musel kvůli svým léčitelským povinnostem zůstat v táboře. Lvíčkotlapka znal svého sourozence dobře na to, aby věděl, jak důležité pro něj je, aby mohl dělat to, co ostatní kočky, i navzdory své slepotě – a to zahrnovalo i účast na Shromážděních.

„Pospěšte si! Rychle ven, než si toho Ohnivý měsíc všimne!“ nařídila jim Veverka a nahnala je směrem k díře ve zdi. „Běžte si vzít něco z hromady s úlovky. Čeká vás dlouhá noc.“

Lvíčkotlapku při pomyšlení na Shromáždění brněl ocásek nadšením. Už téměř cítil tu ostrovní vůni borovic.

Ale Cesmíntlapce se zaleskla v očích obava. „Doufám, že si nás ostatní klany nebudou zase dobírat. Nevíš, jestli jde i Míla? Možná by tentokrát měla zůstat v táboře.“

Když se Šedý pruh před dvěma úplňky vrátil do klanu, přivedl si s sebou novou partnerku, Mílu – domácí kočku, kterou potkal během toho, co ho dvounožci drželi v zajetí. Vycvičil z ní válečnici a ona mu na oplátku pomohla překonat tu dlouhou a nebezpečnou cestu k jezeru při hledání jeho ztraceného klanu. Kvůli svým mazlíčkovským kořenům byla pro ostatní klany snadným terčem posměchu; a nebyla jedinou hromovou kočkou, které se posmívali za to, že se nenarodila v klanu.

„Míla se o sebe umí postarat,“ podotkla Veverka.

„A navíc se zdá, že ta soutěž všechno trochu urovnala,“ dodal Ostrodráp.

„Ale na jak dlouho?“ mňoukla Cesmíntlapka. Lvíčkotlapka věděl, že jeho sestra nebyla nikdy úplně přesvědčená o tom, že by Shromáždění za denního světla úplně vyřešilo spory mezi kočkami. Všechny čtyři klany mezi sebou přátelsky soupeřily v různých disciplínách, aby vyzkoušely své dovednosti – postavily proti sobě své učedníky a snažily se dát nedůvěru a napětí na hranicích stranou. Lvíčkotlapka si ten den ale pamatoval z jiného důvodu: Spolu s větrným učedníkem Vánkotlapkou spadli do staré jezevčí nory a téměř se udusili v písku, než je Sojkotlapka našel.

„Pořád si na něco stěžuješ,“ odfrkl si Sojkotlapka. „Je to jako žít s úzkostlivou sovou.“

„Nastalo novolistí,“ připomněla jim Veverka. „Všude je více kořisti, takže klany nebudou tak naježené.“

Cesmíntlapka se ohlédla na Sojkotlapku. „Některé kočky jsou naježené i s plným bříškem!“

„Ticho už.“ Veverka do ní dloubla čumáčkem. „Běž a nakrm se.“

„Jen říkám pravdu!“ Cesmíntlapka se vydala kupředu, ale Sojkotlapka ji předběhl. Vypískla a vrhla po něm zlostným pohledem, ale Sojkotlapka už byl v půli cesty k léčitelskému doupěti. „Štípl mě!“

Lvíčkotlapkovi zacukaly fousky. „Stínové válečníky zvládneš porazit jednou packou, ale tvůj bratr tě štípne a ty pištíš jako kotě,“ škádlil ji.

Cesmíntlapka ho svým hebkým ocáskem plácla přes čumáček. „Taky bys vypískl!“

„Nepištím od té doby, co jsme opustili školku!“

Cesmíntlapka rošťácky přimhouřila oči. „Co kdybych tě taky štípla a uvidíme, jak odvážný skutečně jsi?“

„To mě budeš muset nejdřív chytit!“

Lvíčkotlapka vypálil pryč a Cesmíntlapka se rozběhla za ním. „Tumáš!“ Smykem se zastavil před hromadou s úlovky, a když ho Cesmíntlapka doběhla, hodil po ní myš. „Dej si radši tohle!“

Na čistě tmavomodré obloze se vznášel úplněk. Z jezera vyčníval ostrůvek, na kterém stromy zdvihaly své křehké větve ke hvězdám.

Lvíčkotlapka šel vedle Cesmíntlapky a následoval své druhy po oblázkovém břehu. Znovu se ohlédl na Sojkotlapku. Jeho bratr běžel vedle Jezerní lístky; když ucítil nějaký neznámý pach, vždy nakrčil čumáček. Jezerní lístka se sem tam otřela o jeho kožíšek, aby ho nasměrovala kolem ostrých kamenů nebo vystouplých kořenů.

Měl by Sojkotlapku varovat před tím stromovým mostem? Byl překvapivě kluzký; Lvíčkotlapka z něj skoro spadl, když po něm přecházel poprvé.

Cesmíntlapka vedle něj mňoukla. „Bude fajn vidět zase Vrbotlapku.“

„Vrbotlapku?“ zopakoval nezaujatě. Byla pouze jedna učednice, kterou doufal, že na Shromáždění uvidí, a tou byla Vřesotlapka, krásná kočička z Větrného klanu s kouřově modrýma očima. Tiše si povzdechl.

„O čem přemýšlíš?“ dloubla do něj Cesmíntlapka. „Jsi několik úplňků daleko.“

„Ehm, nad Sojkotlapkou,“ mňoukl spěšně. „Přemýšlel jsem, jestli to přes stromový most zvládne.“

„Ať tě neslyší,“ varovala ho Cesmíntlapka.

Lvíčkotlapka najednou ucítil, jak mu drápky zalila studená voda. Ohnivý měsíc je dovedl na bažinatý břeh na okraji území Říčního klanu. Za ním šla Bouřka a Ostrodráp s Veverkou běželi vedle Míly a Šedého pruha. Ty následovali Břízák s Prachovousem, kteří spolu šeptem mluvili. Lískotlapka poslouchala svého učitele, zatímco Bobulotlapka přebíhal ze strany na stranu a větřil mezi trsy trávy, jako by se z nich každou chvíli mohla vynořit nějaká kořist.

„Tohle je území Říčních,“ sykla Cesmíntlapka, aby mu připomněla, že lovit na území cizího klanu je zakázáno.

„Já vím,“ opáčil Bobulotlapka. „Ale dívat se můžu.“

„Pokud se budeš vážně jen dívat.“

Šedý pruh hlasitě zapředl. „Ohnivý měsíci?“ zavolal. „Zdá se, že Cesmíntlapka si brousí zuby na tvůj post velitele.“

Lvíčkotlapka se ohlédl na svou sestru. Snažil se jí tím šedý válečník jemně naznačit, ať není tak panovačná?

„Může si brousit, co chce,“ zavrněl Ohnivý měsíc pobaveně. „Myslím, že se nemusím bát, dokud ještě trochu nepovyroste.“

„Hej!“ Cesmíntlapka se rozhořčeně naježila. „Jen jsem mu to připomínala!“

Ohnivý měsíc se zastavil u zkroucených kořenů spadlého stromu, který vytvářel most mezi břehem a ostrůvkem. Na kůře ulpívaly čerstvé pachy Větrného a Stínového klanu; už tam musejí být. Lvíčkotlapka nastražil uši. Z ostrova zaslechl tlumené mňoukání. Bouřka obratně vyskočila na strom, propletla se mezi pahýly a suky a pak seskočila na druhou stranu. Ostatní ji jeden po druhém následovali. Lvíčkotlapka ustoupil a Cesmíntlapka vyskočila za Lískotlapkou.

„Ty nejdeš, Lvíčkotlapko?“ mňoukla, zatímco se snažila udržet rovnováhu.

„Jistě že jdu,“ zasyčel na ni Lvíčkotlapka.

„Čeká, aby se ujistil, že tam nespadnu,“ mňoukl zpoza něj Sojkotlapka.

„Jen proto, že jsem tam poprvé málem taky spadl,“ vysvětlil Lvíčkotlapka rychle. „Je to ošemetné, když nevíš, kam položit packy.“

Sojkotlapka se natáhl ke změti kořenů a ohmatával si cestu packami.

„Takhle,“ mňoukla Jezerní lístka a vyskočila na kmen. „Není to moc vysoko.“

Sojkotlapka zvedl čumáček a nasál vzduch, aby posoudil, jak daleko jeho učitelka je. Pak se zadníma nohama odrazil a vyškrábal se na kmen vedle ní. Přední packy mu okamžitě podklouzly.

Lvíčkotlapkovi poskočilo srdce, když Sojkotlapka začal klouzat do boku. Jezerní lístka se k němu vrhla, ale Sojkotlapka už stihl zarýt drápy do hnijící kůry a vyrovnat se – ocasem mrskal ze strany na stranu, jak se snažil nabýt rovnováhu. Sojkotlapka obešel svou učitelku a vydal se po kmeni dál. Lvíčkotlapka musel potlačit nutkání vyskočit za ním a pomoct mu. Jezerní lístka se napjatě a tiše krčila za ním, připravená vyskočit, kdyby Sojkotlapka znovu uklouzl. Slepý učedník se krůček po krůčku sunul po mostě.

„Seskoč sem, Sojkotlapko!“ zavolala na něj z břehu na druhé straně Cesmíntlapka. „Písek je tu trochu měkký, ale čistý.“

Sojkotlapka seskočil; dopadl trochu nemotorně, ale okamžitě se narovnal.

Lvíčkotlapku zalila vlna úlevy.

„Pospěš si, Lvíčkotlapko!“

Bobulotlapka se snažil protlačit před něj. Lvíčkotlapka rychle vyskočil na kmen, aby mu zablokoval cestu, ale Bobulotlapka vyskočil nahoru hned za ním a strom se rozechvěl.

„Tak běž!“ poháněl ho Bobulotlapka.

Lvíčkotlapka cítil jeho dech na zádech. Pevně zaryl drápy do kůry a škrábal se po kmeni dál.

„Přestaň se lou…“

Učedníkovo mňouknutí se náhle proměnilo ve vyjeknutí. Lvíčkotlapka se ohlédl a uviděl, jak Bobulotlapka klouže z kmene a jeho krémový kožíšek se řítí k černé vodě.

Kapraď vypálil kupředu a popadl Bobulotlapku za zátylek. Bobulotlapka sebou trhl a zůstal viset; packami máchal ve vzduchu a pahýlem svého ocasu čeřil hladinu jezera.

„Neházej sebou,“ zabručel Kapraď skrz zaťaté zuby. Pod kožíškem se mu napínaly svaly, když Bobulotlapku tahal zpátky na kmen. „Říkal jsem ti, ať nespěcháš!“

Lvíčkotlapka zamrkal. Díky Hvězdnému klanu, že jsem to nebyl já! Otočil se zpátky a přešel zbytek cesty – byl rád, že Bobulotlapka se za ním už tak netlačí. Z břehu k němu dovál čerstvý pach Říčního klanu; jejich hlídka nejspíš míří k jezeru. Lvíčkotlapka prolétl pohledem okraj jezera, ale neviděl po ní ani známku.

„Jsou všichni připraveni?“ zvolal Ohnivý měsíc, jakmile Lvíčkotlapka, Bobulotlapka, Kapraď a nakonec i Šedivák konečně seskočili na písek.

Kočky přikývly. Ohnivý měsíc mávl ocasem a všichni se společně vydali mezi stromy.

Lvíčkotlapka sledoval, jak Cesmíntlapčin černý kožíšek mizí v kapradí. Packy ho svrběly nadšením, když se připravoval ke skoku za ní. Ale Sojkotlapka se nehýbal. Pouze hleděl mezi stromy. Je snad nervózní?

„Je to jen kapradí,“ ujišťoval ho Lvíčkotlapka. „Musíš se jím prodrat. Mýtina není daleko.“ Přiložil Sojkotlapkovi ocásek k boku a pod kožíškem ucítil bratrovy silné svaly.

„Tak pojďte, vy dva!“ Cesmíntlapka vyběhla z kapradí zpátky. „Proč tu tak postáváte?“

„Jen jsme plánovali, jak tam vejdeme.“ Sojkotlapka švihl ocasem a vydal se kupředu.

Křehké vějířovité listy kapradí škrábaly Lvíčkotlapku do čumáčku, když své sourozence následoval na mýtinu, ale pod packami cítil měkké listy nového kapradí. Nové listy pro období novolistí.

„Stínoví a Větrní už čekají na mýtině,“ zavolala Cesmíntlapka přes rameno. „Ale Říční ještě nedorazili.“

„Jsou na cestě,“ mňoukl Lvíčkotlapka. „Cítil jsem je ze stromového mostu.“

Sojkotlapka zvedl čumáček. „Máš pravdu.“ Zacukaly mu fousky. „Ale něco je jinak…“

Lvíčkotlapka otevřel tlamičku, aby znovu nasál čerstvý pach Říčního klanu. Připadal mu stejný jako obvykle. „Nejspíš se jen přežírají rybami,“ navrhl.

„Tak ať jsme tam první.“ Cesmíntlapka zrychlila a vyřítila se z kapradí na okraj mýtiny.

Jakmile se vynořili na otevřeném prostranství, Sojkotlapka ztuhl. „Je tu vždy tolik koček?“ špitl.

Lvíčkotlapka se rozhlížel po válečnících, učednících a léčitelích, kterými se to na mýtině jen hemžilo. Připadalo mu to jako obyčejné Shromáždění. Je tu Vřesotlapka?

„Hej! Domácí kočko!“

Za Mílou uháněla kočka z Větrného klanu jménem Bělina. Její učedník, Vánkotlapka, pelášil za ní s ušima přitisknutýma k hlavě. Lvíčkotlapka vytasil drápy, připravený kočku ze svého klanu bránit.

„Ahoj, Mílo!“ Bělina se s Mílou pozdravila čumáčkem a propletla si s ní ocásek, jako by byly staré přítelkyně.

Lvíčkotlapka drápy zase zatáhl.

„Ony se znají?“ vydechla Cesmíntlapka.

Lvíčkotlapka pokrčil rameny.

Vánkotlapka zíral na svou učitelku s vytřeštěnýma očima, zatímco ona od Míly ustoupila a vřele na ni zamrkala. „Díky za toho králíka, kterého jsi nám dala během soutěže,“ zavrněla. „Umíš se dělit jako klanová kočka.“

Míla se jí uklonila. „Byl to den jako stvořený pro dělení.“

„Zdá se, že z té soutěže přece jen vzešlo něco dobrého,“ šeptla Cesmíntlapka Lvíčkotlapkovi.

Ale další větrný válečník, Uchorváč, na Mílu zíral s přimhouřenýma očima. Zjevně se mu nelíbilo, že vidí někoho ze svého klanu mluvit s domácí kočkou. Sledovala je i Rudoška; kožíšek měla naježený a právě něco šeptala do ucha svému druhovi.

Vánkotlapka nic neřekl, jen odběhl od své učitelky a prodral se na rušnou mýtinu. Bobulotlapka s Lískotlapkou si povídali s učedníky ze Stínového a Větrného klanu. Jakmile se k nim Vánkotlapka připojil, Lvíčkotlapkovi se rozbrněl kožíšek v očekávání. Byl v té změti kožíšků někde i ten Vřesotlapčin, světle mourovatý?

Nikde ji neviděl.

„Proč jsi tak zklamaný?“ zeptal se Sojkotlapka.

Lvíčkotlapka na něj vykulil oči. „Z-zklamaný?“ Sojkotlapka vždy dokázal nějakým podivným způsobem odhadnout, co cítí. „Nejsem zklamaný!“

„I myš na vřesovišti by slyšela, jak tvůj ocásek žuchnul na zem,“ mňoukl Sojkotlapka.

„Doufal jsem, že někoho uvidím,“ přiznal Lvíčkotlapka.

Cesmíntlapka úzkostlivě trhla ušima. „Vřesotlapku?“

„No a ty chceš vidět Vrbotlapku!“ opáčil, z jejího útočného tónu se mu zježily chlupy.

„To není to samé.“

„Ale je!“ namítal Lvíčkotlapka. „Jsme jen přátelé.“ Zatímco mluvil, ucítil vřele známý pach. Přes mýtinu se k němu řítila Vřesotlapka.

„Lvíčkotlapko! Jsi tady!“

Lvíčkotlapkovi poskočilo srdce a okamžitě se nervózně ohlédl na Sojkotlapku. Poslouchal i tlukot jeho srdce? Jako by zahrabával kořist, na které si pochutná později, vypudil své nadšení. „Ahoj, Vřesotlapko,“ mňoukl chladně.

„Nezníš moc potěšeně, že mě vidíš.“ Větrná učednice zastříhala ušima. „Snažila jsem se od posledního úplňku chovat co nejlépe, aby Vranipírko neměl žádný důvod mě nechat v táboře.“

Lvíčkotlapku zalily výčitky, že nedal své nadšení víc najevo. Packy ho svrběly zlostí. Proč by se měl cítit provinile? Je to jen přítelkyně. „Jsem rád, že jsi přišla,“ mňoukl.

Cesmíntlapka se před něj postavila a čumáčkem se s Vřesotlapkou letmo pozdravila. „Hvězdný klan nám opět seslal skvělé počasí,“ mňoukla zdvořile.

„Přivedli jste svého bratra!“ Vřesotlapce se rozzářily oči, když si Sojkotlapky všimla. Lvíčkotlapkovi se páteří prolila žárlivost jako ledová voda. Přál si, aby nebyla u toho, když ho Sojkotlapka zachraňoval z toho propadlého jezevčího brlohu.

Byl téměř vděčný, když se na ni Sojkotlapka zostra obořil: „Nikdo mě nepřivedl! Přišel jsem se svým klanem!“

„Samozřejmě,“ mňoukla ihned Vřesotlapka. „Omlouvám se, vím, že umíš putovat o samotě. Jenom…“

„Sojkotlapko!“ Lístčino zvolání Vřesotlapku zachránilo před nemotornou omluvou. „Pojď se k nám přidat!“ volala Jezerní lístka. Seděla spolu s Hnědoušem a Obláčkem.

Lvíčkotlapka sledoval, jak se jeho bratr proplétá za ostatními léčiteli. „Sojkotlapky si nevšímej,“ mňoukl na Vřesotlapku. „Je nevrlejší než jezevec.“

„Kdo je nevrlý?“

Lvíčkotlapka se ohlédl, aby zjistil, kdo to promluvil. Srdce mu pokleslo, když spatřil, že k nim přibíhá Vánkotlapka.

„Nebudeš přece ztrácet čas tlacháním s těmihle dvěma, ne?“ Černý učedník z Větrného klanu se posadil vedle Vřesotlapky. „Břečťanotlapka a Sovítlapka právě vyzvali Bobulotlapku k soutěži, kdo vyskočí nejvýš.“ Olízl si přední packu a uhladil si ouško.

„Tak proč se nejdeš dívat?“ odpověděla Vřesotlapka.

„Co kdybys šla se mnou?“ vybídl ji Vánkotlapka s jiskřičkami v očích.

Lvíčkotlapka zaslechl, jak se kapradí zachvělo, a pak už i ucítil známý pach. „Jsou tu Říční,“ mňoukl.

Cesmíntlapka se vedle něj natáhla na špičky, aby se podívala, jak se říční kočky derou na mýtinu.

Něco se zdálo být špatně. Ocasy měly svěšené a uši sklopené u hlavy. Lvíčkotlapkovi se rozezněla v uších Sojkotlapkova slova. Něco je jinak…

Cesmíntlapka přimhouřila oči. „Levharthvězda nevypadá moc nadšeně.“

Zlatavá mourka se právě čumáčkem zdravila s Ohnivým měsícem, ale ocáskem netrpělivě kmitala ze strany na stranu a pohledem přejížděla po mýtině.

„Cesmíntlapko!“ Vrbotlapka se odtrhla od svých druhů a spěchala se pozdravit s Cesmíntlapkou. „Nemůžu zůstat.“ Učednice léčitelky Říčního klanu lapala po dechu. „Musím se připojit ke Křídlence. Ale chtěla jsem tě pozdravit.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Cesmíntlapka. „Tím myslím ve tvém klanu. Jen všichni vypadáte tak…“

V tu chvíli za nimi doběhl Vranipírko. Lvíčkotlapkovi frustrovaně zacukaly fousky. To s Vřesotlapkou nikdy nebude chvíli o samotě?

„Vřesotlapko,“ rázně přivítal větrný válečník svou učednici. „Co kdyby sis šla popovídat i s učedníky z jiných klanů? Tohle je šance poznat různé kočky.“ Pohledem přejel po Lvíčkotlapkovi a Cesmíntlapce.

„Pojď,“ naléhal na ni Vánkotlapka. „Zjistíme, jestli Břečťanotlapka vyskočila výš než Bobulotlapka.“

Vřesotlapka se ohlédla na Lvíčkotlapku a pak pokrčila rameny. „Tak dobře.“

Lvíčkotlapka sledoval, jak ji Vánkotlapka a Vranipírko odvádí pryč, a ocáskem při tom rozmetal jehličí na zemi za sebou.

„Ať se všechny kočky shromáždí pod Hvězdným klanem!“

Mňouknutí Černého měsíce se neslo od Velkého dubu. Všichni čtyři velitelé se seřadili vedle sebe na nejnižší větvi; jejich siluety se rýsovaly v měsíčním svitu a oči jim zářily ve tmě. Lvíčkotlapka se rozběhl za Cesmíntlapkou, která už se prodírala za svými druhy z klanu a posadila se vedle Kapradě. Lvíčkotlapka se vmáčkl před ni a uvelebil se vedle Šediváka.

„Hej!“ sykla Cesmíntlapka. „Skloň hlavu. Chci vidět.“

Lvíčkotlapka se sehnul a v té chvíli si uvědomil, že už je větší než jeho sestra; během ubíhajících úplňků ji tedy předčil alespoň ve velikosti, když už v ničem jiném.

„Stínoví přinášejí dobré zprávy,“ oznámil Černý měsíc. „Máme tři nová koťata, která se narodila Zlatušce.“

Z davu se ozvaly gratulace, nejhlasitější od Veverky: „Výborně, Zlatuško!“

Černý měsíc pokračoval. „Jmenují se Plamínek, Světlunka a Tygříček!“

Mňoukání z hrdel starších válečníků utichlo, jakmile zaznělo Tygříčkovo jméno. Lvíčkotlapka zamrkal. Jak je mohl Měsíční dráp, narozený jako Tygříček, neustále děsit, když už nebyl ničím než pouze dávnou a dalekou vzpomínkou? Byli pověrčiví jako sovy!

„Když jsou to Zlatuščina koťata,“ zašeptal přes rameno na Cesmíntlapku, „tak to budou naši příbuzní!“ Bylo zvláštní mít kočky stejné krve v jiném klanu. Vůbec poprvé si Lvíčkotlapka pokusil představit, jak se asi musel cítit jejich otec a Zlatuška. Byla Ostrodrápovou sestrou, ale svůj osud nalezla v jiném klanu. Musel už jí někdy čelit v bitvě?

„Nějaká další oznámení?“ Hlas Ohnivého měsíce vytrhl Lvíčkotlapku z myšlenek.

„Přišel jsem o něco?“ ohlédl se Lvíčkotlapka opět na svou sestru. Ta zavrtěla hlavou, ale oči jí potemněly obavou.

Černý měsíc si stočil ocas přes tlapky a vypadal spokojeně. Jednofousý měsíc odvrátil zrak od hromového velitele, čímž dal najevo, že nemá co říct.

Ohnivý přikývl. „V Hromovém klanu je také všechno v pořádku.“ Pak se otočil k říční velitelce. „Levharthvězdo. Ty jsi ještě nic neřekla.“

„Nemáme žádné novinky,“ mňoukla stroze. „K okraji jezera se vrací ryby. V lovu se nám daří. Můj klan je na tom dobře.“

„To rád slyším,“ odpověděl Ohnivý měsíc.

„Pak je Shromáždění u konce,“ oznámila Levharthvězda.

Jakmile velitelé seskočili z nízké větve, jejich klany se od Velkého dubu rozešly. Lvíčkotlapka se protáhl; z toho sezení mu byla zima.

Pak do něj čumáčkem dloubla Lískotlapka. „Tři nové stínové kočky!“ mňoukla. „Budeme muset cvičit usilovněji než kdy dřív!“ Vstala a vydala se za svými druhy přes mýtinu.

Lvíčkotlapka pospíchal za ní. „Vždyť jsou to jen koťata.“

„Z koťat se stanou válečníci!“ připomněla mu Lískotlapka.

Lvíčkotlapka ucítil, jak se k němu tiskne jeho sestra. Kožíšek měla zježený. „Myslíš si, že s nimi někdy budeme muset bojovat?“ špitla úzkostlivě.

„Nemluvme teď o boji,“ mňoukla Veverka, která se k nim právě připojila a zaslechla jejich rozhovor. „Tři koťata jsou požehnáním pro jakýkoli klan.“ Zjevně ji novinky o Zlatušce potěšily.

V tu chvíli je dohnala i Jezerní lístka se Sojkotlapkou po boku. „Všimla jsem si, že Zlatuška je březí, když jsem ji naposledy viděla.“

Veverka se na ni překvapeně podívala. „Nezmínila ses o tom.“

„Neměla jsem právo něco říkat, když to bylo ještě stále v packách Hvězdného klanu,“ odpověděla jí Lístka.

„A navíc vám do toho nic není!“ ozval se chraplavý hlas, který je všechny polekal.

Lvíčkotlapka se otočil a uviděl Jeřába, zrzavého válečníka ze Stínového klanu, jak na ně zírá s přimhouřenýma očima. Ten je určitě jejich otcem.

Veverka mu pohled oplatila. „Gratuluji, Jeřábe. Je to požehnání, že máte tři zdravá koťata.“

Jeřáb se zašklebil. „Tři zdravá koťata narozená v klanu,“ zavrčel.

„To je požehnání pouze tehdy, pokud zůstanou oddaná klanu, do kterého se narodila,“ podotkla Veverka zostra a vzplála hněvem.

Jeřáb hluboce zavrčel.

Jezerní lístka se mezi ně postavila. „Není nutné se hádat.“

„Jen mluví pravdu.“

Kdo to řekl? Lvíčkotlapka rychle otočil hlavu. Vánkotlapka!

Větrný učedník stál vedle svého otce.

Vranipírko hleděl na Jezerní lístku s jiskřičkami v očích. „Nezapomínej, Vánkotlapko, že v Hromovém klanu smíšenou krev vítají.“

Lístka trhla hlavou, jako by jí Vranipírko přejel drápy po čumáčku. Rychle se otočila a rozběhla se pryč.

„Dělá, jako by na Hromových bylo něco špatného!“ Lvíčkotlapka vytasil drápy, ale pak ucítil, jak mu matka přejela ocáskem po boku.

„Pojď, Lvíčkotlapko. Nezapomínej, že dnes v noci panuje příměří.“ Přitiskla se k Lvíčkotlapkovi a společně pak odběhli od Vranipírka, Vánkotlapky a Jeřába pryč.

Lvíčkotlapka na ně ještě vrhl zlostným pohledem přes rameno a přál si, aby mohl ten hloupý mír ignorovat a roztrhat jim kožíšky.

„Lvíčkotlapko!“ Řítila se k němu Vřesotlapka.

„Co?“ Lvíčkotlapka počkal a otočil se k ní. Veverka se zastavila vedle něj.

Vřesotlapka k ní vzhlédla. „Můžu si promluvit s Lvíčkotlapkou, prosím?“

Veverce zacukala ouška, ale přikývla. „Moc se nezdržuj,“ mňoukla a odběhla do kapradí za Jezerní lístkou, Cesmíntlapkou a Sojkotlapkou.

„Prosím, nebuď naštvaný,“ žadonila Vřesotlapka. „Vranipírko je pořád tak nevrlý. Prostě je takový. A Vánkotlapka si o sobě myslí, že už je válečníkem.“

„Ale přece jsi slyšela, co říkali o smíšené krvi v Hromovém klanu! Prostě to nemůžou nechat být, že ne?“

„Možná ne, ale nemůžeme na to my zapomenout?“ Vřesotlapce zářily oči. „Mám plán.“

„Jak jim to vrátit?“

Vřesotlapka vykulila oči. „Samozřejmě že ne! Jsou to mí druhové!“ Mrskla ocasem a pokračovala: „Můj plán je úplně jiný.“

Lvíčkotlapka naklonil hlavu na stranu. „Tak jaký?“

„Co kdybychom nečekali až na příští Shromáždění, ale sešli se místo toho dřív?“

„Dřív?“ zopakoval překvapeně Lvíčkotlapka. Nebylo to proti válečnickému zákoníku, aby se kočky z jiných klanů scházely bez povolení?

„Zítra večer,“ šeptla.

„Ale jak? A kde?“

„Na hranici v lese. Poblíž tisu. Můžeme vyklouznout ven, až budou naši druhové spát.“

„Ale…“

Vřesotlapce zacukaly fousky. „No tak! Bude to vzrušující! A nikomu tím přece neublížíme.“

Lvíčkotlapku hlodaly v nitru výčitky a obavy, ale Vřesotlapčiny modré oči na něj tak prosebně zářily. Znělo to jako zábava. Mohl by případně říct, že si procvičoval noční lov. A Vřesotlapka měla pravdu. Nikomu tím přece neuškodí, nebudou krást kořist ani nikoho špehovat. Když si dají pozor, žádná kočka se to nemusí dozvědět. Stále budu oddaný svému klanu a nebudu zanedbávat své povinnosti.

Pak na Vřesotlapku zamrkal. „Dobře.“

KAPITOLA 2

Cesmíntlapka snila. Běžela lesem, zatímco déšť bičoval listy posetou zem. Mezi stromy zahlédla Vrbotlapčin pruhovaný kožíšek. Učednice říční léčitelky utíkala příliš rychle, neustále měla o několik kroků náskok.

„Počkej na mě!“ volala na ni Cesmíntlapka. „Chci se tě na něco zeptat.“

„Odpovím ti, když mě dohoníš!“ zavolala Vrbotlapka zpátky.

Cesmíntlapka zrychlila, až jí packy klouzaly v bahně, ale Vrbotlapka byla stále jednu délku ocasu napřed.

„V Říčním klanu je něco špatně, že ano?“ zakřičela Cesmíntlapka.

„Neslyším tě. Ten déšť je příliš hlasitý.“

„Řekni mi, co se děje!“

Déšť byl stále intenzivnější, řinčel o listy a odrážel se od země.

„Vrbotlapko!“

„Nemůžu ti to říct, dokud mě nechytíš!“

„Zpomal!“ Cesmíntlapka přimhouřila v lijáku oči. „Vrbotlapko?“

Vrbotlapka ale zmizela.