Studený jaro

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Chlubnová

Studený jaro – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Co všechno se může stát, když včas nezačne jaro? A fakt pomůže „oprcat“ rosničku? Tahle novela je vlastně celá o počasí, ale taky o touze po moci, možná o lásce a snaze konat dobro. S řadou nečekaných situací si musí poradit meteorolog František, rosnička Sabrina, poslanec Oskar, premiér téhle země i malý Mikuláš, kterého cosi nutí říkat pravdu.

Fíně, Honzíkovi a Néže, bez kterých by tahle knížka byla napsaná o dva roky dříve. Anebo možná vůbec.

Červen

Sluníčko prostrkovalo paprsky špatně zataženými žaluziemi a šimralo Františka pod nosem. V půl sedmé už to nevydržel a vstal. Rozmrzele si mnul oko a v duchu si vyčítal ponocování u Facebooku. Pak si přes pyžamo navlékl svetr a odšoural se do kuchyně nasnídat.

Tentokrát už nadával nahlas. Měli by se v tý teplárně podívat z okna, ne jen do kalendáře. Že je červen, ještě neznamená, že lidem začne bejt automaticky teplo v nevytápěným bytě, když je venku sotva deset stupňů a protivnej severní vítr. Jasně, ceny plynu, bla bla bla, ale vyřešíme to nějak, když nebudem topit vůbec? To akorát ten barák sežere plíseň. Brblat přestal, až když ho okřikla konvice na vodu.

Hodil do sebe kafe číslo jedna (dneska jich určitě bude víc) a při scrollování na telefonu tak nějak automaticky zhltnul instantní ovesnou kaši, která ho aspoň trochu zahřála. Chvíli zvažoval, že se osprchuje, ale nakonec ho představa, že vyleze ze sprchy a bude klepat strašnou kosu, odradila, a tak učinil jenom hygienickou poslední záchranu – opláchl si oči a použil deodorant. Spěšně na sebe navlíkl kalhoty a svetr – snad bude v kanceláři aspoň trochu tepleji – a s batohem na zádech vypadl z bytu, jak nejrychleji to šlo.

Už na něj samozřejmě čekala, jako každý ráno. Bába jedna, copak si myslí, že on s tím počasím něco zmůže? On může leda tak v meteorologickým ústavu zaznamenávat ten nekončící průšvih. Tak proč se na něj pokaždý, vyložená v okně, tak vyčítavě dívá, jako by za to ledový jaro mohl... A ptát se ho taky furt nemusí, předpověď jí řeknou každej den v televizi. Překousl kyselej úsměv a dostatečně nahlas pozdravil.

Paní Ticháčková, důchodkyně oděná do tří svetrů, popošlápla, popotáhla nosem, zamávala a prosebně se na Františka zadívala.

„Bohužel, paní Ticháčková, i příští týden budou ještě teploty podprůměrné. Mějte se hezky, na shledanou,“ zamumlal František a nervózně přidal do kroku.

Do mailu mu po cestě přistála data pro následující měsíc. Na první dobrou se dost lekl. No, to stará Ticháčková definitivně zmrzne, pomyslel si.

Na Koh-i-nooru touhle dobou nebyla ani noha. Dokonce, asi vlivem tý kosy, nebylo nikde vidět ani bezdomovce a opilce. V tramvaji naštěstí řidič topil. Nějakej rozhazovačnej, napadlo Františka, když si sedal až úplně dozadu a hlavu schoval do límce od bundy. Za okny tramvaje to vypadalo, že nejpozději za měsíc budou Vánoce. A to si ještě nestihl vybrat letní dovolenou. Chtěl s batohem na zádech přejít republiku od západu k východu. Už si na to koupil i knížku, která popisovala nejvhodnější trasy. Dost se těšil. Ale šlapat to, když prakticky sněží, se mu fakt nechtělo.

Spolu s teplotou klesala poslední měsíc i Františkova nálada. Měl pocit, že nikam nesměřuje. Školu měl hotovou – první v rodině s doktorátem. Máma byla pyšná a doma v Táboře se tím chlubila na každým rohu. Františkovi to bylo trochu trapný, ale nijak jí to nevyčítal. Neměla to v životě vždycky jednoduchý. Když se s jeho tátou rozvedli, musela si najít druhou práci, aby je uživila. Později chodil vytírat chodby v panelácích s ní. Těch hadrů na podlahu se vždycky hrozně štítil, děsně smrděly. Ale máma ani nemrkla. Bylo to potřeba a nemělo smysl nad tím nějak usilovně přemýšlet nebo si zoufat. To bylo a doteď je takový její životní krédo. Pomůže ti nějak, když začneš fňukat? Ne. Tak utři nos a dělej. Takže přes den odučila několik hodin matiky a fyziky na základce a odpoledne pleskala smradlavý hadry po chodbách.

Franta si to nikdy neodpustil, i když za to vlastně vůbec nemohl. Takže když táta zemřel a on po něm zdědil byt v Táboře, prodal ho a koupil mámě malej domek se zahradou. Dokonce se to povedlo vymyslet tak, že když k penězům za tátův byt přidali i ty za mámin malej tmavej 1 + 1, nemusel si brát hypotéku. Máma měla konečně zahradu a prakticky veškerý možný čas od dubna do října trávila na ní. A podle toho taky vypadala. Věčně v kanceláři zašitej Franta přestával vypadat jako její syn. Barevně se naprosto rozcházeli. Vždycky jí alespoň huboval, ať se maže, což ona pokaždý odkývala, ale pochyboval, že to fakt dělá. Byla tmavší než obyvatelé Karibiku. A taky ho zlobila, protože mu v sezóně zásadně nebrala telefony. S mobilem se nikdy nenaučila pořádně zacházet a chovala se k němu jako k pevný lince. Takže byl neustále v obýváku na stole a na zahradu zvonění samozřejmě slyšet nebylo.

Vlastně ho nikdy ani nenapadlo, že by se po škole do Tábora vrátil. Asi by si tam se svojí specializací blbě hledal práci, ale hlavně – to samozřejmě mámě neříkal, protože by ji to mrzelo a on nechtěl vypadat jako blbej nafrněnej Pražák – Tábor mu už byl prostě malej a v duchu ho považoval za velmi nekulturní město, kde „chcípl pes“.

Takže nastoupil do meteorologickýho ústavu, vlastně ještě při škole. Práce to byla pěkná, do kolektivu zapadl. Zároveň ale během pár let sklouzl do totálního stereotypu člověka čerstvě po třicítce. Práce – běh – spánek. Francouzi něčemu podobnýmu říkaj „metro – boulot – dodo“. O víkendech občas divadlo nebo kino. Ten byt sám o sobě mu přišel strašlivě studenej a neosobní. Kdyby tu byla Malvína, určitě by ho nějak dodekorovala, to jí šlo. Občas mu strašně chyběla. Ale vlastně si nebyl jistej, jestli mu chybí ona, anebo prostě někdo, kdo by zmenšil ozvěnu poloprázdných místností jeho krcálku. Malvínu, svou první a poslední holku z koleje, už pár let neviděl.

„Víš, seš prostě, Franto, na mě až moc hodnej. Já asi potřebuju většího… hajzla,“ řekla mu mezi dveřma se sbaleným kufrem v ruce. Po roce společnýho bydlení to jednoho překvapí. Bylo mu jasný, že to je celý taková naučená fráze. Nejjednodušší způsob, jak se ho zbavit. Ale na opravdovej důvod, proč tenkrát odešla, se jí nikdy nezeptal. Ona si možná mohla myslet, že je srab, ale pokud jí nestál ani za upřímnou odpověď, asi nemělo cenu o tom vůbec přemýšlet.

Každopádně se mu o ní doteď občas zdálo. Ofina střižená našikmo, načtyřikrát propíchnutý levý ucho. Tílko, který jí padá z pravýho ramene, a nikdy žádná podprsenka. V tom snu na něm vždycky seděla obkročmo, jenom v tom tílku a kalhotkách, nahýbala se k němu a snažila se něco mu pošeptat do ucha. Co to bylo, se nikdy nedozvěděl. Vždycky se vzbudil, než mu to stihla říct.

Pořád si ještě nedovedl představit, že by šel balit někoho novýho. Navíc se balení holek za posledních deset let strašně změnilo. Oslovit někoho jen tak v baru začlo bejt divný, zato všichni jeli v nějakejch podivnejch balicích aplikacích. František ale měl z vyprávění svých kámošů pocit, že jsou to spíš aplikace na „vztah“ na deset minut, nikoliv na vztah na celej život. Usoudil, že vztahy na celej život prostě lidi, na rozdíl od něj, asi hledat přestali. A tak toho nechal.

Do kanclu dorazil akorát na poradu oddělení, protože na Míráku vlivem počasí asi hodinu stála doprava. Na šéfovi bylo vidět, že tenhle červen fakt není pro něj. Byl to už starší člověk a vyloženě letní typ. V létě vždycky chodil černej jako bota, protože na chalupě celý dny polonahej sekal trávu a hrabal se v záhonech. Prostě takovej jasnej kandidát na rakovinu kůže, úplně stejně jako máma, pomyslel si Franta. Chvíli se bavil představou, že jedou oba na nějakou soutěž v opálení. Kdo by asi vyhrál?

Šéf teď seděl za stolem v nejtlustším svetru, v jakým ho František kdy viděl, a podle zvuků, který vydával, bylo jasný, že pořádně nastydnul. Což ovšem taky znamenalo, že tahle porada bude stát za to. Protože chlap s rýmičkou – znáte to.