Mnohokluk
Záchranná výprava

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Mnohokluk – Záchranná výprava – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1
Něco je ve vzduchu

„Adame! Haló, Adame, slyšíš? Víš, že jsem ti říkala, ať dáš nákup do ledničky? A taky máš každou ponožku jinou!“ Maminka zavrtěla hlavou a povzdychla. „Jsi v pořádku? Na co pořád myslíš?“

Adam se plácl do čela. Byl v poslední době hrozně roztržitý, občas se zahleděl kamsi do dálky a vůbec neslyšel, že na něj někdo mluví. Byl samozřejmě rád, že žije normální život, ve kterém ho nepronásledují inteligentní dinosauři nebo obří hmyz, ale najednou mu všední dny připadaly obyčejné až příliš.

„Promiň, mami, nic mi není,“ řekl a začal skládat věci do přihrádek. Máma měla pravdu, na co vlastně pořád myslí?

Po návratu z dobrodružství v paralelních vesmírech si potřeboval odpočinout a všechno rozdýchat a taky se mu podařilo usmířit se s Kubou, což bylo úplně skvělé. Ale když mu vyprávěl o tom, co všechno zažil, Kuba se smál a byl přesvědčený, že Adam má jen příliš bujnou fantazii a popisuje mu komiksy, které nakreslil a napsal. Kuba vůbec nevěřil, že nic z toho není vymyšlené a všechno se doopravdy stalo. Adamovi bylo jasné, že se nemůže divit, ani on sám by nevěřil, kdyby mu Kuba něco takového vyprávěl. Neměl se komu svěřit, neměl s kým probrat svoje zážitky, protože jediná, která by všechno chápala, byla Thea, ale ta byla nekonečně daleko.

Myslel na ni často, pokaždé když přespával venku, protože si v poslední době zvykl jezdit do přírody s tátou nebo s kluky. Vzpomínal na ni a na ostatní svoje dvojníky, dokonce se mu občas zdálo, že je zahlédl kdesi v davu lidí, ale pak se vždycky ukázalo, že se mu to zdálo, protože viděl jen někoho trochu podobného. Jeho dvojníci mu nebyli jen podobní, ti byli úplně k nerozeznání stejní, jako třeba Josef z vesmíru bez elektřiny, Ben z vesmíru, kde si velmi vážili jídla, protože zažili hladomor, Tenoch z vesmíru, kde indiáni, kterým se tam vůbec neříkalo indiáni, objevili Evropu jako první a taky Bart a Nika, dvojčata, díky nimž Adam zjistil, že Thea je jeho holčičí dvojnice z jiného vesmíru. Thea. Téměř stejná jako on sám, ale přece jiná. Jako by narazil na svoji druhou půlku, sestru, kterou nikdy neměl, ale opravdu by si ji přál. Zajímalo by ho, jak se jí daří, a hlavně jestli se její máma, pro niž ve všech těch vesmírech hledali lék, opravdu uzdravila.

„Vypadla elektřina,“ zahlásila maminka, hned jak se s tátou vrátili z čundru. Předtím se Adam bál spát venku, děsil ho hmyz a všechna možná domnělá nebezpečí, ale teď vandrování úplně miloval.

„Jéje, to je špatné,“ poškrábal se táta na hlavě. „To asi nejsou jenom naše pojistky, viď?“

„Kdepak. Proud vypadl v celé ulici. Možná v celé čtvrti,“ vzdychla máma. „Jak uvaříme oběd?“

„Jsme přece zálesáci, ne?“ zasmál se tatínek. „Adame, pojď, nasekáme dřevo.“

„Upečeme si špekáčky,“ probírala maminka rozpouštějící se mrazák. „Stejně by nevydržely.“

„Počkej, to nejsou špekáčky, to jsou moje návnady na ryby,“ škádlil ji tatínek a moc ho potěšilo, když tomu na chvíli uvěřila.

Celý oběd u ohně se smáli, ale proud nebyl nahozený ani večer, a to už by taková legrace nebyla, kdyby se mamince nepodařilo najít aspoň jednu svíčku předtím, než se úplně setmělo. Pak to začalo být teprve zábavné, protože večer seděli všichni tři v obýváku u jediného zdroje světla.

„Kdo chce slyšet upírské a duchařské historky?“ zeptala se maminka změněným hlasem a začala vypravovat, až šel Adamovi mráz po zádech.

Bylo to všechno úžasně strašidelné a dobrodružné, a protože nešla ani voda, umývali se a čistili si zuby pomocí jediné lahve s vodou, která jim zbyla. Adamovi se to všechno líbilo, ale musel pořád myslet na Josefa, který žije bez elektřiny celý život.

Ráno už bylo všechno zase při starém, proud opět šel, ale po cestě do školy v autorádiu hlásili, že došlo k nějaké menší sluneční bouři, kvůli níž vypadla elektrická síť. Adam si hned vzpomněl na Josefův vesmír, kde nějaká velmi velká sluneční bouře navždy zlikvidovala první pokusy o využití elektřiny.

Zpátky ze školy šel pěšky a cesta byla opravdu zvláštní. Celou dobu divným způsobem křičeli ptáci, létali mu těsně nad hlavou, div že ho neklovli. Vzpomněl si na Tenocha a jeho papouška Artíka a taky na to, že ptáci v jeho vesmíru jsou vlastně potomci dávných dinosaurů, kteří v jednom z vesmírů nevymřeli, ale vyvíjeli se dál až k poměrně inteligentní formě. Vzhlédl k obloze. Vypadala nezvykle, jako před bouřkou. I ve vzduchu bylo cítit podivné napětí, až mu vstávaly všechny chlupy na zátylku. Něco se začínalo dít.

Přiběhl domů a vrazil do pokoje. Pohled mu padl na postel, aby zjistil, jestli v ní zase neleží jeho dvojník, ale nic takového se nedělo, jeho pokojíček zůstal beze změny. Byl určitě ve svém vlastním vesmíru, ale stejně měl pořád pocit, že se něco každou chvíli semele.

Nemohl vydržet sedět, zvedl se a chystal se odejít pryč, když tu najednou zaslechl škrábavé zvuky. Lekl se, pohled mu padl na zrcadlo, a rázem vytřeštil oči. Byla v něm vidět dvojčata Nika a Bart, Adamovi dvojníci z vesmíru s velmi pokročilou technologií.

Uslyšel jejich slabé zoufalé zvolání. „Pomoc!“

„Niko! Barte! Jste to vy? Stalo se vám něco?“ zkoušel Adam zjistit, co to znamená.

„Ticho! Okamžitě přestaňte!“ ozval se přísný hlas, něco zapraskalo a zrcadlo potemnělo.

Adam k němu přiskočil, klepal na něj, aby se znovu rozsvítilo, málem ho rozbil. Obraz dvojčat se však už zpět nevrátil. Ptáci se venku také uklidnili a předbouřková atmosféra zmizela. Všechno bylo normální, jako předtím. Až na to, že Adamovi bylo jasné, že Nice a Bartovi se něco stalo a že to určitě souvisí s tím, že vesmíry se opět prolnuly. Nic jiného to být nemohlo, všechno to, co se dělo, nasvědčovalo tomu, že došlo k nějakému spojení.

Horečně přemýšlel, jak by se mohl dozvědět víc. Když se Nice a Bartovi povedlo na chvíli propojit vesmíry a vyslat volání o pomoc, musí se to přece podařit i jemu! Minule ho tady v pokoji skrze zrcadlo navštívil ten zafačovaný kluk, který za něj úspěšně zaskakoval.

Adam chodil po pokoji, zkoušel všechno možné, ale zrcadlo jen dál netečně odráželo to, co vždycky.

„Jasně, že mě to hned nenapadlo,“ bouchnul se do hlavy a utíkal na benzínku, co mu jen síly stačily. Tady na záchodech přece všechno začalo!

Vrazil dovnitř, upřeně zazíral na zrcadlo a ztuhl. Někdo ho vyměnil, vypadalo docela jinak, a hlavně vůbec nefungovalo. Chvíli přešlapoval na chodbičce, aby sebral veškerou odvahu vejít i na dámský záchod, ale zrovna přijel celý zájezd důchodkyň a vytvořila se úplně nekonečná fronta. Některé nedočkavější dámy naopak navštívily záchod pánský a trochu pobaveně po Adamovi pokukovaly, tak raději vyklidil pole. Konečně bylo prázdno, ale ani na dámském záchodu se vůbec nic nedělo. Celý skleslý vyšel ven. Z přemýšlení už ho bolela hlava, ale úplně ho v ní bodlo, když uslyšel zavřísknutí.

Odkud se to bere?

Podíval se mezi zaparkovaná auta a v jednom najednou uviděl velkého papouška zavřeného v kleci, podobného Artíkovi z aztéckého vesmíru. Někdo ho někam převážel s otevřenými okny, aby dovnitř proudil vzduch, protože bylo docela teplo. Pták na něj upřel oko a Adam by byl přísahal, že na něj opeřenec mrkl. Pocítil mravenčení, jako by mezi nimi přeskočila jiskra. Tohle něco znamená! Chtěl se podívat, kdo je papouškův majitel a případně si s ním promluvit, ale auto už nastartovalo a rozjíždělo se.

„Ne!“ vykřikl nahlas, až se po něm nějaká paní udiveně podívala.

„Pozor, kluku!“ napomenula ho, protože skoro skočil pod auto, jak se chtěl rozběhnout. Musel tedy zůstat na místě a bylo mu jasné, že auto s papouškem už nestihne. Najednou ale z otevřeného okna něco vypadlo! Zalesklo se to a skončilo to v trávě vedle obrubníku. Šel se tam podívat, hned jak mohl, a ke svému překvapení našel ležet na zemi docela malé zrcátko, jaké se dává papouškům do klece, aby se zabavili. Prohlížel si ho, ale nic zvláštního na něm nebylo, takže ho zklamaně uložil do zadní kapsy u kalhot.

Doma v pokojíčku ho málem rozkřápl, protože na něj zapomněl a chtěl si sednout. Vytáhl ho a položil na stůl, když vtom opět ucítil mravenčení. Srdce se mu rozbušilo, když se podíval dovnitř. Měl pravdu, papoušek ani zrcátko opravdu nebyli obyčejní. V zrcátku nejdříve jiskřilo a praskalo a potom najednou uviděl Theu v jejím pokojíčku, jak sedí u stolu a něco píše…

Chtěl na ni zavolat, ale nemohl ze sebe vydat hlásku. Obraz byl ke všemu dost neostrý a zrnitý, jako když u babičky na chalupě zlobila anténa na televizi. Hrozně se bál, že mu každou chvíli zmizí, aniž by měl šanci s ní promluvit. Přiblížil zrcátko k očím a zaklepal na něj ve snaze upoutat její pozornost a naštěstí se mu to podařilo. Thea zvedla hlavu a chvíli poslouchala.

„Theo! Theo, slyšíš mě?“ Konečně se mu vrátil hlas.

Thea vstala a otevřela okno, chvíli koukala ven, zavrtěla hlavou a zase okno zavřela. „To jsem já, Adam!“

Thea se zmateně rozhlížela. „Adame? Jsi to ty? Odkud to mluvíš?“

„Našel jsem papouščí zrcátko,“ pustil se Adam do vysvětlování, ale vtom uviděl, jak Theu napadlo podívat se do zrcadla ve svém pokoji.

Najednou se mu dívala přímo do očí! Byl to tak zvláštní pocit, že mu úplně vyschlo v puse. Myslel si, že už ji nikdy v životě neuvidí, a teď se dívají přímo na sebe. I když musel mít na paměti, že je dohromady svedla asi dost naléhavá a špatná situace, byl šťastný, že se se svou dvojnicí zase vidí.

„Co máma?“ vyhrkl jako první.

„Máma už je úplně zdravá,“ usmála se Thea a v očích se jí udělaly veselé ohníčky.

„To jsem rád,“ vydechl Adam.

Nechtěl jí zkazit náladu, ale musel jí povědět, co se stalo. Thea zpozorněla a vyslechla ho, bylo vidět, jak je pořád vážnější a vážnější.

„Tohle je zlé. A bojím se, že je to naše vina,“ řekla to, co si Adam taky v duchu myslel. „Asi jsme uvedli něco do pohybu a ohrozili tak Barta a Niku.“

„Ale co teď s tím? Jak jim můžeme pomoct? Napadá tě něco?“

„Minule jsme se setkali proto, že se nám oběma zároveň stalo to stejné, pamatuješ? Měli jsme tenkrát tu autonehodu a pak šli oba na záchod na benzínku,“ přemýšlela Thea nahlas. „Musíme to zopakovat a setkat se spolu, takhle přes zrcadla nevyřešíme nic.“