Vrah je v každém z nás 2

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štoček, Lucie Bechynková

Vrah je v každém z nás 2 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Štoček, 2023

© Lucie Bechynková, 2023

Illustrations © Luděk Nechvátal, Shutterstock.com, 2023

Photos © Jaroslav Fikota, 2023

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4975-1

ISBN e-knihy 978-80-264-5008-5 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-5009-2 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-5007-8 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Po úspěšném debutu knihy Vrah je v každém z nás se čtenáři nemohli dočkat dalšího pokračování. Jejich odezva na první díl byla tak silná, že se první vydání knihy vyprodalo během pár dní. Proto jsme bez otálení požádali Jana Štočka, elitního detektiva pražské mordparty, aby nás znovu vtáhl do světa skutečných kriminálních příběhů.

Ve druhém díle se ponoříte hlouběji do zákulisí vyšetřování, kde se každý případ stává spletitým labyrintem. Jan Štoček odhaluje nové, dosud nepopsané kauzy a čtenáři tak mohou sledovat, jakým způsobem byly tyto hádanky krok za krokem rozluštěny. Jeho jedinečný styl vyprávění vás opět uchvátí, překvapí a možná i zamrazí.

Tato kniha je pozváním do světa, kde se stírá hranice mezi dobrem a zlem. Autor nám připomíná, že za každým rozhodnutím stojí člověk a jeho příběh. Vstupte znovu do hlubin skutečných zločinů a objevte, co vše může skrývat lidská duše.

Vaše redakce

1. případ

Vše pro lásku

Bylo to někdy v září roku 2004, když ještě doznívaly dovolené. Pamatuji si, že byl pátek a v Praze byl relativní klid. Ten ale kolem jedné hodiny po poledni přerušil služební telefon, ve kterém mi operační předběžně sděloval, že v Praze 3 došlo na Kubelíkově ulici č. 29 ve 4. patře k zahoření bytu a hasiči při zásahu našli v jedné místnosti mrtvou, částečně ohořelou starší ženu. Hasiči měli podezření na únik plynu a na úmyslné založení požáru druhou osobou. První myšlenka, která člověka u takových zatím nejasných případů napadne, bývá, že někdo z hasičů má asi velké oči. Ale tuto úvahu jsem vzápětí potlačil. Kvalita tohoto sboru byla hodně dobrá, zvláště po revoluci zde postupně začali pracovat velice kvalitní odborníci s patřičným fyzickým fondem i vzděláním a se špičkovou technikou. Proto jsem vůbec nezpochybňoval jejich podezření, vzal jednoho kolegu a vyrazili jsme do Kubelíkovy ulice.

Vypadalo to tam jako na manévrech IZS neboli integrovaného záchranného systému. Část ulice byla totálně ucpaná služebními vozidly a u většiny z nich byl pořád ještě puštěný maják. Napadlo mě, proč to nevypnou a nešetří v autě baterie. Možná jsem jim ale trochu záviděl, protože my jsme žádný maják ve služebním autě neměli. Do toho zavolal operační, ať si dáme pozor, že podle jeho informací v bytě stále uniká plyn z plynového sporáku. Proto nechal celý barák a další dva sousední evakuovat, zvláště pak obyvatele z horních pater. To byl vlastně důvod, proč bylo na místě tolik policejních aut a uniformovaných kolegů, kteří se snažili vyvádět nájemníky z bytů ven na bezpečnější místa. Jenže lidská zvědavost je bezmezná, a tak se mezi zasahujícími hasiči procházelo i několik zvědavců. Ti zřejmě vůbec netušili, co dokáže udělat výbuch koncentrovaného plynu… Proto jsme se s kolegou raději drželi v dostatečné vzdálenosti a čekali, až hasiči umožní vstup do domu. Kousek od nás postávali kolegové z krajského výjezdu i se služebním lékařem, tak jsme se k nim přidali. Od nich jsme se dozvěděli, že v domě probíhá odvětrávání plynu a do bytu se bude moci až po souhlasu hasičů. Po chvíli jsem zahlédl, jak z domu vychází vyšetřovatel od hasičů. Byl to můj starý známý Karel Hladík, se kterým jsem se mnoho let potkával na podobných případech. Karel byl taková hodně zkušená stálice mezi pražskými hasičskými vyšetřovateli a také moc příjemný člověk. Jeho parketou bylo zjišťování příčin a ohnisek požárů a z jeho zpráv pak vycházela policie při dalším vyšetřování. Vykročil jsem k němu se slovy: „Tak jak to vidíš?“ Otočil se na mě a bylo vidět, že je rád, že jsme se zase jednou potkali.

„Asi to bude pro vás,“ odpověděl a začal mi popisovat, jak to v bytě vypadá a že bylo velké štěstí, že plameny v místě ohniska asi zhasly samy, protože neměly kyslík, jinak by barák vyletěl do vzduchu, protože v kuchyni u sporáku byly otevřeny všechny plynové hořáky. To bylo závažné sdělení, hořáky se samy určitě neotevřely. Pak pokračoval, že v jednom z pokojů leží na podlaze mrtvá žena, už částečně ohořelá. V tomto momentě jsem ho přerušil a nesměle se zeptal, zda by s námi šel do bytu a popsal nám to tam. Moc se mu do toho nechtělo. Argumentoval tím, že v bytě jsou otevřena všechna okna a pořád tam může být nějaká „kapsa“ s plynem. Nakonec souhlasil s tím, že na oplátku do svého protokolu a plánku využije naše měření bytu.

Tak jsme se s výjezdem vydali do čtvrtého patra – pěšky, protože v domě byla kromě plynu vypnuta i elektřina, a tak nejezdil výtah. Samotné vchodové dveře do bytu byly zevnitř otevřené a neporušené. Nenesly stopy ani od zlodějů, ani od hasičů, protože prvotní vstup do bytu byl proveden po hasičském žebříku oknem. Samotný byt byl s různou intenzitou očazen, ale jako vyhořelý nevypadal. Zničený ohněm byl až zadní menší pokoj, kde na podlaze ležela na zádech mrtvá žena s nohama směřujícíma ke dveřím. Celá místnost byla silně prolita vodou a mně došlo, že na kriminalistické stopy asi můžeme rovnou zapomenout.

Žena byla oblečena do domácího úboru. Tělo bylo částečně ohořelé, nejvíce ve spodní části. Hlava a trup nesly stopy spíše jen popálenin a okouření, kdežto nohy, hlavně pak v oblasti lýtek a kolen, byly úplně zdevastované ohněm. Podlaha pod nimi byla do hloubky shořelá. Na těle a kolem něj byly patrné zbytky ohořelých stránek vytrhaných z časopisů. Na podlaze kousek vedle mrtvé ležela prázdná láhev od rumu značky Key. Jak mě upozornil vyšetřovatel hasičů, mohlo by se jednat o akcelerátor hoření, neboť tento rum obsahuje 60 % alkoholu. Na chvíli jsem vzhledem k prázdné lahvi zauvažoval o možnosti, že si to žena mohla v důsledku opilosti způsobit sama, nahlas jsem to ale raději neříkal. Nedalo mi to a přes protesty technika jsem prošel místností k ženině hlavě a mírně jsem ji pootočil do strany. Pod hlavou jsem viděl ještě tekutou krev a prsty jsem nahmatal deformaci lebeční kosti směrem dovnitř. To mi stačilo k přesvědčení, že se pravděpodobně opravdu jedná o vraždu jedním nebo více údery tupým předmětem.

Ještě než vyšetřovatel s technikem začali natáčet celkové video, stačil jsem si celý byt prohlédnout. Zaujalo mě, že byl vzorně uklizený, nikde ani stopy po nějakém hledání či přehrabování. Na botníku v chodbě ležela kabelka a v ní netknutá peněženka s doklady a asi šesti sty korunami. Podle fotografie z občanského průkazu se docela dobře dala provést alespoň předběžná identifikace mrtvé ženy. Jednalo se o Marii Mandovou, ročník 1949, vdanou. V kuchyni byly známky po vaření, podle obsahu v hrnci asi nějakého guláše. Jediné, co mě upoutalo, byla malá stará knihovna s prádelníkem v chodbě bytu. Knihovna měla v horní části dvě souběžná zašupovací skla, za kterými byly v řadě naskládané knihy. Skleněná dvířka byla částečně otevřená a několik knih v řadě bylo vyndaných. Jak podotkl kolega, starší lidé si takto schovávají peníze. Dělalo to dojem, že paní při vaření oběda přepadl v bytě zloděj. Ale mohla to být také domácí záležitost… Bylo zkrátka předčasné dělat nějaké závěry. Zatím jsme neměli o rodině žádné informace, bylo třeba sehnat manžela nebo někoho jiného z rodiny, o které jsme zatím nevěděli vůbec nic.

Rozloučil jsem se s vyšetřovatelem hasičů Hladíkem a cestou z bytu jsme s kolegou zaklepali na několik dveří v naději, že by nám některý soused mohl k rodině z vyhořelého bytu něco říct. Ale všichni byli buď v práci, nebo byli ještě evakuováni. Venku jsem zahlédl detektivy z kriminální služby Prahy 3. Jménem jsem je neznal, ale zavolal jsem na ně. Ty zajímala základní otázka – zda případ budou zpracovávat oni jako požár s nešťastnou náhodou, nebo si případ převezmeme my coby kraj. Očividně se jim ulevilo, když jsem jim sdělil, že si případ budeme brát my, neboť se asi jedná o vraždu. Dohodli jsme se, že nám do večera sepíšou záznam o tom, co dosud zjistili. Nato mě trochu zaskočili informací, že ve vedlejším služebním autě sedí majitel bytu, a tedy manžel mrtvé. Na můj dotaz, zda mu již oznámili úmrtí manželky, lakonicky odpověděli: „To si oznam sám.“ Radost jsem z toho neměl, ale bylo jasné, že kolegové neměli informace, a tak nebylo co oznamovat.

Pan Manda se policii přihlásil sám. Údajně mu do práce telefonoval nějaký soused, že mu hoří byt. Měl jsem představu, že si ho převezmeme a v klidu si s ním promluvíme na policejní služebně v Kongresové ulici. Nezdálo se mi vhodné oznamovat mu tu nešťastnou zprávu na místě, kde hasiči balili svoje vybavení a kolem se to jen hemžilo lidmi. A tak jsme s panem Mandou raději vyrazili k nám. Byl to starší muž, určitě mu bylo přes padesát. Oblečen byl do montérkového overalu a ruce měl zašpiněné od nějaké manuální práce. Informace o požáru v bytě jej evidentně zastihla při pracovní činnosti.

Jeho první otázkou bylo, kde je manželka. I když jsem se snažil odpověď oddálit, trval na ní. Nedalo se nic dělat, tak jsem mu ještě za jízdy oznámil, že manželka je mrtvá. A abych předešel další otázce, rovnou jsem mu řekl, že se asi udusila kouřem v důsledku požáru. Na otázku, proč byt hořel, mu kolega neutrálně odpověděl, že to je v kompetenci hasičů, kteří to právě zjišťují. Zbytek cesty již probíhal bez komunikace, mimo krátkého telefonátu, kdy pan Manda volal synovi a oznámil mu, že jeho máma je mrtvá, jejich byt vyhořel a on že momentálně jede na policii, kde se snad dozví víc, pak mu zavolá. Ve výtahu, aby řeč nestála, jsem mu nabídl možnost pomoci našeho psychologa, kterou ale odmítl. Já byl rád. Nejsem zrovna zastáncem těchto metod.

V kanceláři jsme si začali povídat. Pan Manda nám řekl, že má malou instalatérskou firmu, ve které pracuje se svým synem a třemi zaměstnanci. Působí po celé Praze, podle toho, kde si seženou zakázku. V současné době se podílejí na rekonstrukci domu na náměstí Míru v Praze 2 a kompletaci bytů po rekonstrukci domu v Praze 10. Rodinný život hodnotil jako bezproblémový. On se svojí firmou celkem dobře uživil rodinu, manželka pracovala jako daňová poradkyně, ale většinou pro jeho firmu, pouze občas dělala daně někomu jinému.

Bylo docela kuriózní, když nám řekl, že jeho manželka byla jednou z obětí v případu Hepnarová, která v roce 1973 nákladním autem v Praze 7 úmyslně najela do skupiny lidí na tramvajové zastávce. Paní Mandová tenkrát přežila, ale utrpěla těžké zranění hlavy a pánve, dokonce jí byla vyoperována ledvina. V tento moment jsem znejistěl, zda deformace na lebce, kterou jsem nahmatal, nemohla být třeba důsledkem tohoto starého zranění. Nedalo mi to a šel jsem z chodby zavolat vedoucímu našeho výjezdu, zda již mají lékařské dobrozdání. Ubezpečil mě, že na hlavě jsou minimálně dvě čerstvé tupé rány s prolomením lebky, a potvrdil kvalifikaci vraždy. Když jsem se vrátil, nemělo cenu tuto informaci před panem Mandou úplně tajit. Řekl jsem mu, že nelze vyloučit, že jeho žena mohla být zavražděna – což ovšem bez pitvy momentálně nelze ani potvrdit, ani vyvrátit – a požár byl až následný. Byl jsem přesvědčený, že se jedná o vraždu, ale nechtěl jsem čerstvému vdovci sdělovat neověřené informace a předčasné závěry, protože ještě nebylo hotové ani ohledání shořelého bytu. A také jsem měl obavy, aby si nezačal spřádat nějaké vlastní teorie.

Očekával jsem trochu jinou reakci, ale pan Manda se tvářil pořád stejně smutně, pouze se po chvíli zeptal, kdo by to mohl udělat. Popravdě jsem mu odpověděl, že nevím, ale budeme se snažit to zjistit. Vysvětlil jsem mu, že jeho manželka mohla být napadena náhodným zlodějem, ale že musíme začít takovou tou policejní rutinou. Hovor jsem zakončil větou: „Tak nám tedy řekněte, pane Mando, co jste dnes dělal, v kolik hodin jste vstával, kam jste jel a co jste tam dělal.“ Jeho reakce se dala očekávat. „To si snad myslíte, že jsem ji zabil já?!“ vyhrknul dotčeně. Vysvětlil jsem mu, že to je pouze rutina a někde se začít musí. A tak nám pan Manda začal vyprávět, jak ráno celá rodina včetně syna Tomáše vstala jako každý pracovní den v sedm hodin. Proběhla běžná ranní rutina a on se synem kolem 7:45 odjeli vlastním autem na pracoviště do jednoho z domů na náměstí Míru. Manželka měla v plánu v průběhu dopoledne jet za nějakým klientem a vrátit mu účetnictví. O koho se jednalo, nevěděl. Po příjezdu na pracoviště už tam na ně čekal jejich zaměstnanec Karel Dvořáček a později přišli Josef Větrovský a Jiří Kozel. Jednalo se věkově přibližně o vrstevníky a spolupracovníky z bývalého OPBH Prahy 2. Na požádání pan Manda poskytl ke jménům i telefonní čísla. Bylo mu jasné, že jeho výpověď – alibi – se bude ověřovat. Po převlečení do pracovního odvezl autem Jiřího Kozla na Prahu 10 do ulice Na Míčánkách, což byla jejich druhá zakázka. Kozel zde prováděl instalatérské kompletace bytů v rekonstruovaném domě. Všichni začali pracovat a kolem poledne Mandovi telefonoval dodavatel, že jim na Míčánky vezou umyvadla, baterie a záchodové mísy. Protože tam byl Kozel sám, poslal tam Manda syna Tomáše, neboť se jednalo o dvacet umyvadel a záchodových mís. Tomáš se převlékl a kolem poledního odjel. Ještě se domluvili, že cestou někde v železářství koupí zámek, aby se uskladněné věci v prázdném bytě zabezpečily. Kolem 13:30 Mandovi telefonoval známý z vedlejšího domu, že u nich v bytě hoří. Manda se ani nepřevlékl a Dvořáček ho odvezl svým vozem k jeho domu, kde už se setkal s policií.

Se slovy „vydržte chvíli“ jsem odešel od výslechu a vyhledal kolegy z týmu. Těm jsem popsal situaci a rozdělil jim Mandovy spolupracovníky, aby je hned telefonem kontaktovali a osobně prověřili jeho výpověď. Když jsem se vrátil do své kanceláře k výslechu, kolega se s ním zrovna bavil o přítelkyni jeho syna. Chvíli jsem poslouchal a z hovoru jsem vyrozuměl, že z přítelkyně svého syna není zrovna nadšený a ještě méně že byla nadšená jeho manželka. Šlo o 35letou ženu, dvakrát rozvedenou, se třemi dětmi, která pracuje v blízké restauraci v Kubelíkově ulici jako servírka, bydlí v pronajatém bytě a syn ji neustále finančně podporuje. Pan Manda a hlavně jeho manželka z tohoto vztahu skutečně radost neměli, byl proto častým předmětem konfliktů a hádek, ale syn byl zamilovaný a neviděl ani neslyšel.

Na okamžik jsem si vybavil svoji vzpomínku na mnoho let starou scénu mojí mámy, když jsem ve 20 letech jako hrdina přivedl domů představit svou tehdejší 30letou přítelkyni. A to ani neměla děti a byla svobodná. „Jo, láska je láska,“ řekl jsem panu Mandovi. Ale než jsem stačil rozvinout úvahy na toto téma, volal mi kolega z výjezdové skupiny a požádal, zda bychom mohli přivézt pana Mandu, aby se podíval, co se v bytě všechno ztratilo, a oni měli ucelené ohledání místa činu. To mě také zajímalo. Tak jsem panu Mandovi oznámil, že společně pojedeme k němu do bytu zjistit, zda se tam něco neztratilo.

Do té doby jsme jej nechávali spíše v nevědomosti, že ani my ještě nic nevíme o příčině smrti jeho manželky a že je to nejspíše důsledek požáru a nešťastné náhody. Pana Mandu moje slova překvapila a nechápavě se zeptal, co by se jako mělo ztratit… Pořád asi doufal, že se jedná o nešťastnou náhodu. Už nemělo cenu něco tajit, oznámil jsem mu proto, že manželka byla nejprve zavražděna a až potom byl byt zapálen. To pro něho byl další šok. Odmítl jsem mu odpovědět, jak byla zavražděna, ale pro jeho útěchu jsem dodal, že asi nějakým zlodějem. To jsem si vlastně do té doby myslel také, i když verzí přicházelo v úvahu více.

Po příchodu do bytu už v chodbě za vstupními dveřmi pana Mandu ihned zaujalo několik knih vyndaných z knihovny. Začal je okamžitě prohlížet a konstatoval, že chybějí peníze. Dohromady 80 000 Kč. Jak uvedl, byla to taková železná zásoba pro případ nečekaných výdajů. Bylo vidět, že je překvapený, a já tušil proč. Nemusíte být žádný velký detektiv, aby vás napadlo, že pachatel přesně věděl, kde hledat. Tohle byla taková menší skříň, spodní část sloužila asi do dvou třetin jako prádelník a horní část byla prosklená knihovna na jednu řadu knih. Konkrétně se jednalo o spisy Aloise Jiráska, což byla spíš taková dekorace. Když pak procházel byt, konstatoval, že nic jiného se neztratilo. Také podle něho nebylo nikde nic zpřeházené. Ani jsem si nechtěl připustit další verzi, a sice že pachatelem by mohl být jeho syn s motivem sponzoringu své přítelkyně. Tohle ale na náhodného zloděje přece jen nevypadalo, protože mimo knih bylo všechno ostatní na svém místě. Sice jsem se pana Mandy do té doby neptal, ale trochu mě zarazilo, že v bytě není jeho syn. Dalo by se očekávat, že už se bude snažit uklízet. Byl skoro večer a oni tam pravděpodobně budou muset spát. Když nic jiného, bude třeba převléct povlečení – páchnoucí a ušpiněné sazemi z hoření.

Zeptal jsem se přímo pana Mandy, kde syn je. Nevěděl, prý ale nejspíš u své přítelkyně, která bydlí někde na Černém Mostě v pronájmu. Zatelefonoval mu a zeptal se ho, kde je. Dozvěděl se, že syn je v restauraci u své přítelkyně, která má dnes směnu. Při telefonátu působil trochu rozpačitě. Bylo mi ho v ten moment docela líto. Přišel o manželku a možná měl stejné podezření jako já. Určitě to z hlavy vytěsňoval a nebylo by vhodné se na to ptát, tak jsem raději mlčel. Jen jsme si s kolegou nenápadně vyměnili pohledy, evidentně ho napadla stejná myšlenka…

S panem Mandou jsme se rozloučili, dodatečně mu projevili upřímnou soustrast a odešli. Na schodech jsem kolegovi polohlasem řekl, že si půjdeme do restaurace promluvit s mladým Mandou. Ale ještě předtím jsme si sedli do našeho služebního auta, abychom si v klidu utřídili myšlenky. Pořád jsme se nemohli srovnat s tím, že by dosud netrestaný kluk kvůli penězům pro nějakou holku zabil vlastní mámu. Zavolal jsem kolegu, který vyslýchal instalatéra Kozla, jemuž měl jet mladý Manda pomáhat skládat a zajišťovat věci na stavbě v Praze 10. Instalatér vypověděl, že kluk tam sice přijel, ale pozdě, až kolem 15. hodiny, a on skoro všechny věci vynosil sám. Vymlouval se prý, že sháněl zámek a někde se byl ještě najíst. To bylo zajímavé zjištění, které znamenalo, že Tomáš Manda nemá na dobu smrti alibi. To už pomalu bylo na tzv. sebrání a zadržení, ale nevěděli jsme, kde jsou peníze, a to bylo důležité. Ty byly na něco hodně nutného. Třeba mohl hrát automaty, ale spíše jsme se domnívali, že peníze byly pro jeho přítelkyni. Byl by div, kdyby rozvedená žena se třemi dětmi neměla finanční problémy.

S kolegou jsme se domluvili, že Tomáše Mandu nebudeme vyslýchat v restauraci, ale vezmeme si ho k nám. Když jsme vešli dovnitř, restaurace byla docela plná hostů. Byl totiž pátek večer. Hned po příchodu nás upoutala jedna věc, a tou byla servírka. Byla to žena s hodně vyžilou tváří, měla zplihlé tmavé vlasy po ramena a výrazně silnou, asi 165 cm vysokou postavu. Tu nadváhu jsem odhadoval na více než 30 kg. Viděl jsem, jak se kolega rozhlíží po lokále, jako by hledal nějakou jinou, ale byla to ona. Ani jsem se nedivil, že paní Mandová raději položila svůj život, než aby měla takovou snachu. Za chůze jsem se jí zeptal, který z hostů je Tomáš Manda, a ona ukázala na mladého muže, který seděl u stolku hned u výčepního pultu. Byl to tmavovlasý štíhlý kluk, přesný opak své přítelkyně. Jako by nás už očekával a vyhlížel, jeho pohled byl takový vstřícný, ještě než jsme k němu došli.

Ani jsem nevyndával služební průkaz, jen jsem ho pozdravil a řekl, že jsme z kriminální služby. On se tvářil celkem odevzdaně, jako by tápal v tom, zda ho jdeme sebrat, nebo s ním jen mluvit. Byl již trochu opilý, ale ne zas tak moc. Kolega mu řekl, že s ním potřebujeme mluvit ohledně smrti jeho mámy, a požádal ho, aby jel s námi na policii, že tady v restauraci to není vhodné a že ho sem zase odvezeme. To ho asi uklidnilo. Zavolal na servírku, že se za chvíli vrátí, a jel s námi.

V autě se jen obligátně zeptal, zda již něco víme o tom, kdo to udělal a jak se to stalo. O penězích vůbec nemluvil. Bylo vidět, že táta mu pouze zavolal, že máma je mrtvá a že ji asi někdo zabil a byt zapálil. Vždycky jsem měl trochu potíže hovořit s pozůstalými o pitvě jejich blízkého, ale u něho jsem tento problém neměl. Řekl jsem mu, že tělo bylo hodně shořelé a o příčině smrti nám řekne pitva, která se bude konat až v pondělí. V kanceláři jsem ho požádal o občanský průkaz a z něj jsme si opsali jeho nacionále. Ty jsme měli dávno zjištěné, ale byl to důvod, abych plynule navázal a požadoval jméno, narození a bydliště jeho přítelkyně. Samozřejmě se zeptal, na co to chceme, že ona s tím nemá nic společného. Na to už jsem měl připravenou odpověď, že ona je jako člen rodiny, a tak mi to nadiktoval. Jednalo se o nějakou Kateřinu Jandovou, 35 let, rozvedenou matku tří dětí.

Najednou se ve dveřích objevila hlava našeho vedoucího oddělení Pepíka Lotese. Byl jsem rád, že tam zůstal i po pracovní době. Byl to přece jen srdcař a byl zvědavý, jak se případ vyvíjí. Vyšel jsem na chodbu, a protože Pepík už základní informace věděl od výjezdu, řekl jsem mu o chybějícím alibi a o přítelkyni, která má zřejmé finanční problémy. Zamyslel se a pak jen tak bezděčně pronesl: „Hele, to buď budou lichváři, anebo dluží na nájmu a bytný ji i s dětmi vyhazuje z bytu. Anebo obojí dohromady. Kvůli jídlu by takovou zoufalost neudělali.“ Měl naprostou pravdu. Ještě jsem ho požádal, zda by šel na chvíli k výslechu, aby tam kolega nebyl sám. Já jsem mezitím zašel za ostatními z týmu a požádal je, ať někde seženou toho pronajímatele bytu. Nevěděli jsme o něm vůbec nic a nemohli jsme se spoléhat na to, že se lidé v domě na Černém Mostě budou znát. Nejjednodušší by bylo zeptat se na jméno bytného přímo Tomášovy přítelkyně, ale pokud by se jednalo o dluh na nájemném, mohli bychom způsobit na případu velké škody. Takhle jsme pořád měli šanci, že odcizené peníze někde dohledáme a bude to hlavní důkaz.

Kolegové odjeli a já se vrátil k výslechu Tomáše Mandy. Ten zrovna vypovídal o tom, jak na náměstí Bratří Synků v Praze 4 kupoval visací zámek a dva metry řetězu na zajištění instalatérského materiálu. Nebyl jsem v obraze, co se týkalo časového sledu, a tak jsem se raději neptal, ale tušil jsem, že to mladému Mandovi nebude časově souhlasit. Ono vyjet z náměstí Míru ve dvanáct a do Kodaňské ulice přijet ve tři, to byla dlouhá doba i s nákupem zámku. Jako by tušil moje myšlení, dodal, že si náhodou vzpomněl, že se byl najíst v jedné restauraci, která je kousek od železářství, a pak jel rovnou na stavbu do Kodaňské. Tím vysvětlil dalších asi 30 minut, ale pořád to nesouhlasilo.

Neměli jsme v úmyslu zadržet ho jako podezřelého, i když by to asi šlo. Nejdřív jsme chtěli mít všechno pohromadě. Na to jsme se nemuseli ani domlouvat. Ono někoho nařknout, že zabil vlastní mámu, je silné kafe a takovou jistotu jsme neměli. Nedalo mi to, tak jsem se ho zeptal, jak dlouho jel ze Synkáče (pozn. redakce: nám. Bratří Synků) na Kodaňskou. Ani jsem mu zatím neřekl o výpovědi pana Kozla, že Tomáš přijel na stavbu těsně před třetí hodinou. To už na něho bylo moc a ohradil se, že ho vyslýcháme, jako by zabil mámu.

„To jsme nikdo z nás neřekl, pane Manda. Ale musíme mít všechno prověřené a vy tam zatím máte minimálně půldruhé hodiny mezeru. Tak to nějak vysvětlete.“ Začal na můj vkus trochu déle přemýšlet. Pepík Lotes se na mě tázavě podíval, nevěděl, jestli chci takový ten finální výslech, nebo ne. Jen jsem mírně zakroutil hlavou, což značilo, že ne. V ten moment mladý Manda pronesl větu: „Tak já vám to tedy řeknu.“ Nevím, jak ostatním, ale mně se přímo zatajil dech. Myslel jsem, že se chystá k přiznání... Ale on pokračoval: „Špatně se mi o tom mluví, ale byl jsem si zasouložit na erotickém privátu.“

Vzpamatoval jsem se z kolegů jako první a začal zmateně hovořit něco v tom smyslu – no, proč ne, od toho tu jsou a že se nemusí za to stydět. Byla to asi dost chaotická řeč, protože spíše jsem v hlavě řešil, že nám nejspíš právě padla naše hlavní verze. Tomáš nám celkem ochotně popsal, že privát se nachází v Praze 10 v Žitomírské ulici číslo 18 a že žena, se kterou byl, tam byla sama, jmenuje se Nadia, asi Ukrajinka nebo Ruska, a je to 175 cm vysoká dlouhovlasá blondýna. Našel si ji na erotickém portálu, na jehož inzerát narazil v restauraci, kde se byl najíst. Bylo to prý momentální rozhodnutí. Její služby si s ní domluvil na hodinu, ale zdržel se déle, protože jí v pokoji vyměňoval zásuvku. Telefonní číslo, na které jí volal, si prý kvůli přítelkyni vymazal, protože ta jeho telefon často používá.

Sice neradi, ale Tomáše jsme propustili. Neměl jsem z toho zrovna nejlepší pocit, a tak jsem ještě na poslední chvíli vymyslel, že ho raději odvezeme domů, aby nemusel pěšky. On to celkem s povděkem přijal. Domluvil jsem se se dvěma kolegy, že ho odvezou, ale zůstanou alespoň dvě hodiny čekat v blízkosti baráku, abychom věděli, kdyby Tomáš chtěl někam jít. Nemohl jsem se zbavit obav, aby nešel za tou prostitutkou a neudělal si u ní alibi. Ony peníze jsou mocné a zvláště v těchto sférách… Jak jsme asi po hodině zjistili, Tomáš sice vyšel z baráku, ale šel do restaurace, kde dělala jeho přítelkyně, a po zavírací době spolu pak odjeli Tomášovým autem směrem na Černý Most.

Po jejich odjezdu jsme seděli u mě v kanceláři a nikdo z nás ani neměl náladu mluvit. Donekonečna jsme rozebírali, že když zabiješ vlastní mámu, nepůjdeš přece do hodiny souložit na erotický privát. To nám hlava nebrala. Také časově se nám to začalo hroutit. Naše vymýšlení přerušil telefonát kolegů, kteří byli hledat majitele bytu Tomášovy přítelkyně. Stručně mi vysvětlili, že byt sice našli, ale majitele nikoliv. Zjistili jen, že na Černém Mostě jsou byty státní a soukromé a Jandová má pronájem družstevního bytu u soukromého majitele, který má být sdružen v bytovém družstvu… Už jsem mu chtěl říct, aby to zkrátil, přesto jsem trpělivě dál poslouchal, co z něho vyleze. Pokračoval, že zjistili jméno a adresu předsedy toho družstva a jeli za ním. Ten s nimi dost neochotně zajel do své provizorní kanceláře a tam podle adresy a čísla bytu zjistili majitele i s telefonním číslem. Je to nějaký Josef Karhan. No hurá, řekl jsem si spíše pro sebe. Kolega pak ještě dodal, že pan Karhan je někde blízko Prahy na chatě a že zítra dopoledne přijede k nám na Kongresovou. Sice prý protestoval, že neví o ničem, proč by měl na policii jezdit, ale kolega mu zalhal, že vyšetřujeme nějaký hospodářský trestný čin, že se tam o něm hovořilo. Bylo to takové plácnutí do vody, ale pan Karhan z pronájmu bytu určitě neodváděl daně. A protože už byla skoro půlnoc a momentálně nebylo nic akutního, pro dnešek jsme to zabalili a jeli se domů vyspat s tím, že budeme pokračovat ráno. Pořád jsem věřil na dlužnou částku na nájmu nebo lichváře, a tudíž že vrahem je Tomáš Manda.

Ráno jsme se kolem půl deváté sešli, udělali si obligátní kafe a čekali na pana Karhana. Ten přijel až v deset. Kolega ho z vrátnice přivedl ke mně do kanceláře, kde jsme všichni seděli. Bylo na něm vidět, že je zvědavý – a my byli také. Byl to muž středních let. Po zapsání základních údajů sdělil, že je vyšší úředník v jedné společnosti zabývající se energetikou. Celkem rychle jsme se dostali k tématu jeho bytu na Černém Mostě. Uvedl, že jej pronajímá a sám bydlí v manželčině bytě. Asi jsem byl netrpělivý, ale přímo jsem se zeptal, kolik mu paní Jandová dluží na nájmu. Bez dlouhého rozmýšlení uvedl, že 120 000 Kč. A bylo to venku.

Karhan začal vyprávět, že se asi před dvěma lety s manželkou rozhodli, že tento byt 2 + 1 budou pronajímat. Na inzerát se ozvalo více zájemců, ale on udělal dobrý skutek a byt pronajal právě paní Jandové se třemi dětmi. Ta ho ubezpečovala, že jako servírka hodně vydělává a má bohatého přítele. Ovšem opak byl pravdou. Skoro vždy musel Jandovou o nájem upomínat a někdy mu přímo řekla, že prostě nemá peníze. Žádal ji, aby se vystěhovala, ale ta se bránila s tím, že nemá kam. V současné době situace vygradovala a on má na pondělí připraveného právníka, speditéry a OSPOD kvůli dětem a v pondělí ráno má Jandová poslední šanci splatit svůj dluh na nájemném, jinak je připraven ji vystěhovat na ulici. Nám už jen zbývalo najít a zajistit ty peníze. Nemuseli jsme dlouze přemýšlet, aby nám došlo, že peníze bude mít u sebe pořád Tomáš, který by je jinak musel schovávat před otcem. Předpokládali jsme, že bude o víkendu pomáhat otci s úklidem anebo – což bylo reálnější – že peníze již bude mít Kateřina Jandová doma.

Kolegové dopsali výslech s panem Karhanem a já, abych se také trochu zapojil do pracovní činnosti, jsem s nimi jel pro paní Jandovou. Byla otázka, zda tuto situaci neřešit domovní prohlídkou, ale nakonec jsme se dohodli, že žádat o ni by bylo předčasné, že se rozhodneme až podle výslechu. Vyrazili jsme raději ve třech. Člověk nikdy neví, co to s více než stokilovou ženou udělá, až jí bude policie brát její existenční peníze. Nevěděli jsme, zda bude doma, nebo v práci, ale restauraci jsme měli při cestě, tak jsme se tam zastavili. Paní Jandová byla na place. Ani jsem nemusel vytahovat průkaz a už jsem viděl její překvapený pohled. Asi si mě pamatovala z předchozího dne. Nasadil jsem kamenný výraz, a když jsem k ní došel, řekl jsem jí, ať předá kasírtašku a jede s námi. Bylo vidět, že je z toho zmatená, a trvala na tom, že se musí jít převléct a vzít si kabelku. „Tak jděte,“ svolil jsem. Odešla dozadu a po chvíli odtud vyšel muž oblečený v civilu – nevím, jestli vedoucí, nebo majitel – a začal protestovat, že je doba obědů a on nemá náhradu a podobné řeči. Na to jsem mu pouze odpověděl, že to je to poslední, co mě dneska zajímá. Ještě něco říkal o stížnosti a pak odešel.

Na můj vkus to paní Jandové trvalo trochu déle. Je možné, že se zkrášlovala, možná někam telefonovala. Napadlo mě, že jsme si na její telefon mohli vyžádat odposlech, ale ona s Tomášem pro nás zas takoví soupeři nebyli. Hned v autě jsme se jí zeptali, kde má ty peníze, které jí Tomáš dal. Chvíli předstírala, že otázce nerozumí, prý neví, o jaké peníze se jedná. Odpověděl jsem jí, že ty, co má v pondělí ráno dát panu Karhanovi. A jen jsem se modlil, abychom byli správně. Kolega jí pak začal vysvětlovat různé druhy účastenství u trestného činu vraždy s tím, že soud za to podmínky nedává. Na náměstí I. P. Pavlova pak najednou vyhrkla, abych to otočil a jel k ní, že nám ty peníze dá. To byla úleva. Po zbytek cesty na Černý Most nám vyprávěla svůj příběh s panem Karhanem, a jak to je všechno těžké, jak jí bývalý manžel a bývalý přítel neplatí skoro vůbec alimenty a co teď bude dělat s dětmi. Kolega tomu nasadil korunu, když jí na to řekl, že ať se na nás nezlobí, ale my jsme jí ty děti neudělali. Pak už raději mlčela.

V bytě byly děti. Bylo mi jich líto, nejstarší holce mohlo být tak 12 let a asi měla na povel zbylé dvě mladší. Paní Jandová z prádelníku vyndala nějakou igelitovou tašku s modrým potiskem a podala mi ji. Uvnitř byly volně položené bankovky. Ještě na místě jsme je před ní přepočítali – bylo tam přesně 120 000 Kč. Naposledy jsem se zeptal, zda to jsou ty peníze, které jí včera dal Tomáš Manda. Odpověděla, že ano. Přinesl jí je kolem poledne do restaurace, těsně předtím, než u domu vypukly ty manévry s hasiči. Bylo zajímavé, že pak v autě Jandová hovořila o všem možném, několikrát padlo jméno Tomáše Mandy, ale ani náznakem nezavedla řeč na původ těch peněz ani na to, proč tam byli hasiči, a na vraždu Tomášovy matky už vůbec. A přitom to musela vědět. Pro běžného člověka by to bylo prioritní. Nedalo mi se nezeptat, jestli ví, odkud ty peníze jsou. Pamatuji si, že mě její odpověď překvapila, něco ve smyslu: „Co já vím, odkud jsou. Prostě je přinesl Tomáš. Já mám teď starost, kde budu s dětmi bydlet, až mě v pondělí vystěhují na ulici. Hlavně se nechci do ničeho namočit.“ To mluvilo samo za sebe. Napadlo mě, že bych nechtěl být v kůži Tomáše Mandy. Musel ji hodně milovat. U ní jsem si tak jistý nebyl. Zbytek cesty jsem už raději mlčel. U nás jsme hned napsali protokol o vydání věci s obligátním zakončením „vydal… přítomen… převzal“ a peníze i s modrou igelitkou jsem zamkl do trezoru. Kolegové si pak Kateřinu Jandovou vzali k sobě na podrobný výslech.

Sice jsme ještě neměli prověřený tzv. časový snímek Tomáše Mandy a vyslechnutou tu prostitutku, u které údajně byl, ale dokud jsme u nás měli Kateřinu Jandovou, museli jsme sehnat Tomáše Mandu a udělat finální výslech. Ať už to vysvětlí, nebo nevysvětlí, nechtěli jsme připustit, aby se tito dva setkali. Z jejich strany nebylo co zachraňovat, ale určitě by něco vymýšleli a pak bychom Tomáše pracně hledali kdovíkde. Sedli jsme tedy s kolegou do auta a jeli k němu domů. Cestou jsem vyrozuměl dosahového státního zástupce a požádal ho o souhlas k zadržení. On už byl od vyšetřovatele trochu v obraze, a tak mi ústní souhlas dal. Ještě jsem zavolal vedoucího oddělení Pepíka Lotese, abych ho informoval o zajištěných penězích a úmyslu zadržet Tomáše Mandu. Byl jsem rád, že řekl, že k výslechu přijede. Chtěl jen dopředu vědět, zda jsme mladého Mandu sehnali. Dalo se předpokládat, že bude s otcem pracovat na shořelém bytě. Před domem byl už zpola zaplněný železný kontejner a v bytě, jak jsme si mysleli, oba pracovali. Bez velkého povídání jsme mu řekli, ať se převleče, vezme si doklady a jede s námi. Celé to proběhlo mlčky. Pouze když se šel Tomáš převlékat do jiné místnosti, šel kolega s ním. Já jsem zůstal s otcem v kuchyni a ten se mě zeptal, zda Tomáše podezíráme. Mohl jsem vymyslet spoustu důvodů, proč ho takto rychle odvádíme k výslechu, ale odpověděl jsem mu popravdě, že jeho syn je podezřelý. Nato si Manda otec sedl v kuchyni ke stolu a jen vzdychl: „Jak se vám za víkend může změnit život…“ Bylo mi ho až líto.