Bábi Jarka

Já se mám, že tě mám

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Divišová

Bábi Jarka – Já se mám, že tě mám– e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Anna Divišová, 2023

Design © Johana Kratochvíla, 2023

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7691-197-0

ISBN e-knihy 978-80-7691-320-2 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7691-321-9 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-322-6 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Ta tvoje skromnost, láska, pokora.

Nechci tvoji nepřítomnost,

chci, abys přišla ze dvora.

Děkuju. S láskou navždy.

Tvoje Andulka

„Bábi, tak si představ, teď jsem byla na zahradě a některý ostružiny už dozrály. Jsou fakt sladký, ale bejvaj vždycky až na podzim, ne?“

„To je možný, Andý, ono je letos všechno nějak dřív,“ popisuje mi bábi letošní léto, „vždyť jsi to sama viděla, jak už to bylo s těma senama.“

To vím moc dobře. Každej rok sečeme louku i zahradu za stodolou na začátku června. Letos už to bylo přerostlý snad ještě před první polovinou května. Měli jsme teď sena hodně, na rozdíl od loňska. Děda, když viděl to množství trávy, říkal mi: „Mám z toho radost.“

Minulej rok nám ve stodole na patře zbejvalo sice ještě trochu toho starýho sena, jenže kdo ví, jestli by to vůbec stačilo. Králíků bylo posledně strašně moc, jak jsme s dědem dovezli toho novýho samca. Byli jsme pro něj na výstavě v Bohdalově a musím říct, že to byl dobrej kup. Pár hodin jsme tam teda pobyli, než děda prošel všechny klece. U toho si dával hezky načas, aby se u všech mohl zastavit a pročítat králičí kartičky. Zjišťoval si všechny jejich hodnoty, a když jsme procházeli uličkama, říkal mi, ať se taky dívám, že musí mít aspoň devadesát čtyři bodů. Šampion prej mívá klidně i devadesát šest. Pak si děda konečně teda jednoho vybral, dali jsme si párek a mohli jsme jet dom.

Když se mi Marek minulej rok nabídnul, jestli si nechceme posíct jeho zahradu, že on s tím nic dělat nebude, doma bylo okamžitě jasno. To bylo zase něco pro tátu. Hned o víkendu naložil rotačku do dodávky a už jsme jeli. Štěstí, že hlásili na ten další tejden velký hice. Mohli jsme to aspoň pěkně usušit a nemuseli bejt nasraný, že by nám hned do tý posečený trávy nachcalo.

Marek si totiž koupil u nás ve vsi barák, kterej předělává podle svejch představ. Má u toho velkou zahradu a na ní hned několik ovocnejch stromů. Nějaký třešně, švestky a taky pár jabloní. Dobytek nemá žádnej. Teda až letos si pořídili společně s klukama ovce, a než bude moct uspořádat grilovačku, kde se ovce budou dělat na rožni, můžou mu to tam zatím aspoň spásat.

Myslela jsem si, že u toho sečení budu jen klasicky asistovat, je to velká plocha. Ovšem když jsme k Markovi dojeli, táta vyndal rotačku z auta a začal mi to hned obsíkat kolem plotu, abych se s tím prej tak nervala, když je to po kopečku. Jen co vysekal pro mě ty nejtěžší místa, zbytek už přenechal na mně. Co jsem tak mohla dělat, hned jsem se toho chopila a začala jsem si jezdit sem a tam.

Doma na dvoře seču trávník taky já, ale klasickou sekačkou. Není tak těžká jako tahle. Táta pak akorát rotačkou poseče zahradu, když se dělají ty sena. Na louku jezdí děda posíct s traktorem a pak to obracákem otáčí. Ještě mi táta při každým mým sečení musí nastartovat strunu, protože mi to samotný nikdy nejde. Nasadím si ochranný brejle a obseču si všechny hrany obrubníku. Vypadám u toho jako blbec, ale vždycky jsem pak za ty brejle nakonec ráda, protože všude lítaj malý kamínky od těch obrubáků.

Táta s Markem si tehdá otevřeli pivo a u toho se na mě koukali, jak jen mi to jde. Bábi to se mnou potom v dalším tejdnu po odpolednách jezdila hraběma otáčet. Když jsem byla třeba dopoledne v práci, samozřejmě že to nevydržela a na kole tam vyrazila klidně i sama. Od našeho baráku je to sice jen kousek, ale stejně jsem jí říkala, aby na mě radši počkala. Jenže to by bábi nevydržela, pořád musí něco dělat.

S dědem jsme to suchý seno potom odvezli traktorem dom a táta ho pak naházel do stodole na patro. Když už tam nahoře byl, sundal rovnou ten modrej sud na švestky. Pomalu to pak začne padat, tak děda říkal, aby to bylo připravený. S tátem se musíme smát, jak si děda trochu stěžuje, že ten táta dává všechno na patro, ale on zas říká, že je to aspoň uklizený, když se to celej rok na nic nepoužívá, a hlavně to nikde nepřekáží.

Jelikož byl Marek přes tejden v práci, psal mi zprávu, abysme si taky natrhaly nějaký třešně, že je toho tam hodně. Byla by prej škoda, aby to sezobali ptáci a nic by z toho zase nebylo. On sám na to moc není. K večeru jsme si tak s bábi zavařily ještě několik sklenic a pár třešní si rovnou nechala v misce na buchtu. Našla si zase nějakej novej recept na třešňovej koláč s drobenkou, tak že ho aspoň může hned vyzkoušet.

Třešně nám vloni na zahradě sežrali ptáci dřív, než stihly vůbec dozrát. Letos to nebylo o nic lepší, ale naštěstí jich máme ve sklepě zavařenejch dost a na chuť nám zase nechali sousedi, prej abysme si klidně natrhali, že to sami nestíhají jest. Každej rok ty třešně mají strašně velký a krásný. Pokud nám sousedi řeknou, bábi je pak ráda, že to může zpracovat aspoň do buchty, když my je máme letos zase tak mizerný.

Máme s nima dobrý vztahy. Celej život si vidíme do dvora, proto se každej den pozdravíme a prohodíme pár slov. Mají už tři vnoučata, tak je u nich taky veselo. Bábi třeba volá na sousedku, aby jí řekla, co si zase pořídila. Většinou jí ty nový šaty stejně donese ukázat. Když si bábi koupí něco na sebe, pověsí si to nejdřív na ramínku v kuchyni na dveře, aby to všem, kdo se staví na besedu, mohla hned ukázat. Taky se spolu se sousedkou dají do řeči, když dává bábi Jarka starou bábi na balkon. To jí pak pokaždý obleče teplou mikinu, protože už se prej tak dobře neprokrvuje, obuje jí teplý bačkory a na hlavu uváže šátek. Posadí ji pak ke stolku a stará bábi má aspoň nějaký to zpestření, jak říká bábi Jarka. V klidu tam sedí, kouká se, co dělají ti sousedi, anebo si třeba čte. Bábi jí k tomu ohřeje trochu čaju a vždycky mi povídá: „To ona tam chvilu vydrží, to se neboj.“ A já si z toho dělám srandu, že jsem se ani nebála, že by snad stará bábi měla někam utýct.

Když se tak zamyslím, stejně máme všichni nejradši kompot ze švestek. Nejlepší je, když bábi v nedělu udělá králíka na řízek a k tomu šťouchanej brambor. My si k tomu ze sklepa doneseme švestku a takhle nám to chutná nejvíc. Táta je hrozně rád, když se všechno ovoce zavařuje, ale pak mě vždycky vytočí tím, když se ho s bábi ptáme, co si k tomu obědu dá. Já ho snad ještě v životě žádnej kompot neviděla jest. Pokaždý chce radši kyselou okurku, tak na co toho chce proboha dělat tolik. Když se mi to táta snažil jednou vysvětlit, povídal mi, že prej to může pak aspoň někomu za něco dát. Já tomu teda asi fakt nerozumím. To je jak s těma kačenama a husama, prej už takhle dobrá cena nebude, ale to přece neznamená, že když je teď dobrá cena, budu jest kačenu každej druhej den.

Taky mi táta furt říká, že nesmím bejt hlavně zdechlá, pořád mi ale nadává, abych se s ničím moc těžkým netahala. Vláčit rotačku před sebou mu ale nejspíš nepřišlo nic, co bych neměla zvládnout. Já to u nás na dvoře stejně kolikrát nevydržím, a když mě u toho zrovna nevidí, přenáším a odnáším věci tam, kam já uznám za vhodný. Říkám mu, že je strašnej vetešník. Podědila jsem to nejspíš po něm. Ještě bych to teda mohla mít po dědovi Pepovi, to je taky prvotřídní sběratel. Když si něco odvážím od dědu, co jsem objevila na půdě, máma mi u toho říká, že jsem to dobře pochytala z obou stran. Ona je pravej opak, vždycky hned všechno likviduje, a když jsem byla malá, strašně mě tím rozčilovala, protože mi likvidovala i moje oblíbený hadry. Jenže ty tátovy poklady, o kterejch rád říká, že se za to platí zlatem, ty já mít doma nepotřebuju.

Neustále se stavuje v kovošrotu a přiváží něco novýho, a tak když není doma nebo aspoň někde na obzoru, uklízím podle svýho gusta. Většinou pak zjišťuju, že to ani nepostrádá. Pokaždý si pak v hlavě sama pro sebe říkám, tak hlavně že to musel mít. To je potom ta jeho oblíbená věta, co kdyby se to prej někdy na něco hodilo. Musím se taky smát, když u něčeho dlouho rozmejšlí, jestli to má použít, a řekne si pro sebe nahlas: „Ale vždyť já to mám.“

Táta zbožňuje všechno ze železa. Pořád něco svařuje, a tak další jeho radostí jsou svářečky, kterejch má hned několik. Teď, když se to v baráku u bábi a dědu dole v přízemí předělává, aby se mohli na stáří z vršku přestěhovat, všichni si dělají srandu, jestli se táta nebojí, že nám do toho udeří blesk. Heftnul tam totiž několik vinglů a prej je to aspoň rovný a taky nepředpokládá, že když bydlíme přímo naproti kostelu, že udeří zrovna do nás.

„Co si takhle pořídit kočku?“ ptám se sama sebe nahlas.

Miluju samotu, mám především ráda svůj klid. Snesla bych vedle sebe vůbec nějakýho živýho tvora? Možná snad proto, že mlčí. Obstarala bych ji granulema, kapsičkama, vodou a občas i mlíkem, samozřejmě že tím bez laktózy. Děda Pepa říká, že jim to obyčejný mlíko stejně jen škodí a akorát z toho mají sračku. Určitě bych si ji nevychovala na kuřecí srdíčka a kotletu, jako bábi s dědem, ti mají kočky dokonce tři. Jezdit kvůli tomu dvakrát tejdně do Jihlavy, aby to měly čerstvý, to určitě.

Kočička by se mi večer na oplátku schoulila do klubíčka na klín, potichounku vrněla a s ničím by nijak neotravovala, na rozdíl od chlapa. Ještě uvidím, musím si to pořádně nechat projít hlavou. Rozhodně bych si ji kdyžtak vzala z nějakýho útulku, na světě už je tak dost koček bez domova. Udělala bych aspoň nějakej dobrej skutek a na světě by bylo o trochu líp, možná, nejspíš bych se jen já cejtila o něco líp. Zvíře z útulku má totiž úplně jiný rozměry, jak píše Karel Čapek v jedný svý knize: Má člověk trochu mystický pocit, že udělal zemi něco dobrého.

Dneska mi volala Sanďa, že dojela jen na otočku, tak abysme se vůbec potkaly. Kolikrát nám to ani nevyjde, ten čas je pro ni vždycky krátkej, aby stihla obejít všechny známý. Odstěhovala se a už má svoji rodinu, tak se nevídáme tak často. Někdy si zavoláme, občas si pošleme nějakou zprávu, ale už to logicky není takový, jako když jsme spolu bydlely ještě v Praze. Navíc teď, když už má děcka, vídá se víc s kamarádkama, co už je mají taky. Tam u nich si prej s těma holkama nemá tolik co říct, tak toho aspoň využije, když jednou začas dojede na víkend sem.

„Říkala jsem si, že bych asi taky chtěla kočku,“ oznamuju svůj nápad holkám.

Sanďa už tenkrát dostala od Davida tu britskou, když spolu začínali. Majla je teda dost zákeřná potvora, co škrábe, kouše a nenechá na sebe nijak šáhnout.

„Tak chlap ti přes práh bytu nesmí a kočka jo?“ smějou se mýmu nápadu.

Míša se mě udiveně ptá, proč zrovna kočku, a ne psa, že ona kočky nemá ráda. Vadí jí, jak se pořád otírají o nohy a jsou celkově moc dotěrný. Když všichni psa, tak já kočku, a navíc mi nikdy nevadily, mám je ráda. Jsem na ně odjakživa zvyklá, protože bábi s dědem je vždycky měli doma v bytě. Pravidelně s nima cestovali každej víkend na chalupu, a snad jen když se do rána jeden kocour nevrátil dom, museli ho tam nechat, a až se v pondělí vraceli z chalupy zpátky, už na ně před barákem čekal. Když se občas něco takovýho stalo, děda Pepa říkal, že ten už se nevrátí, určitě ho prej někde někdo otrávil. Děda je totiž strašnej pesimista. Druhá bábi s dědem mají kočku tak maximálně ve stodole, ti by to domů nechtěli. Bábi Jarka říká, že kočka do baráku nepatří, má bejt ve stodole a chytat myši.

„Mohla bych to zkusit, a když bysme si vzájemně nějak vadily, půjde do stodole. Děda se mě stejně tuhle ptal, jestli o nějaký kočce nevím, že nějakou potřebujeme na chytání myší, teď se to prej nějak rozmnožilo,“ obhajuju svůj nápad hlavně před sebou sama, jak se jí kdyžtak zbavit. „Děda Pavel pořád kupuje ty jedy v sáčkách, jenže je toho furt plno, nevím, co se to letos děje. Strejda Jožka nám říkal, že v Třebíči jich je taky hodně,“ zamejšlím se nahlas především kvůli sobě a nečekám od nich žádný vysvětlení. „Když jsme s dědem byli naposled pro ty jedy v Brtnici, tak nám chlap říkal, že se zase doma nemůže zbavit kuny a že těch myší je teď celkově všude hrozně moc.“

Na dvoře máme černýho kocoura Pavla, kterýmu jsou přibližně dva roky, našla jsem ho na hajlosi před bytovkou. Toulaly se tam u nás dvě černý kočky, jenže než jsem se odhodlala je pochytat, ta druhá už byla pryč. Někdo je musel nejspíš krmit, motaly se tam celkem dlouho. Když jsem potom kocoura převážela k bábi a k dědovi na dvůr, cestou mi v autě zalezl pod sedačku a nemohla jsem ho zaboha dostat ven. Nevešla se mi tam dolů ruka a kocour si nedal za žádnou cenu říct. Nalily jsme s bábi Jarkou mlíko do misky a po nějaký době se přece jen nechal nalákat, a tak nakonec sám vylezl.

Donedávna jsme měli ještě bílo-černou kočičku, kterou jsem dovezla od dědu Pepu známýho z vedlejší vesnice, narodilo se jim na chalupě snad osm koťat. Děda Pepa ode mě už dlouho věděl, že děda Pavel chce nějakou kočku do stodole k tomu kocourovi, a tak jen co se o těch koťatech dozvěděl, dal mi hned vědět, a ještě ten den jsme pro ni jeli. Když jsme ji dovezli dom, seznámení koček nejdřív nevypadalo vůbec dobře, pořád na sebe syčely nebo se rvaly, ale nakonec si na sebe přece jen zvykly.

„Karolínu nám nedávno něco zajelo. Táta se málem poblil, když ji našel ráno před vratama rozježděnou na silnici,“ popisuju to holkám celkem dost v živejch barvách.

„Ty vaše jména pro kočky fakt neomrzej, prej Karolína,“ vysmívá se Sandra.

Já jí na to bez jakýkoliv jiný reakce povídám:

„Co myslíš, samozřejmě to musela jít uklidit bábi. Vzala lopatu a hned s tím byla hotová.“

V sobotu ráno mi volá bábi a budí mě. Potřebuje mi říct, abych se cestou za ní zastavila pro listový těsto, že ve vsi ho prej zase nemaj a ona chce dělat štrúdl, když má Přema ty narozeniny. My, jako vnoučata, dostáváme od bábi a od dědu k narozeninám obálku s nějakejma penězma, ale buchta jako bonus je samozřejmě nutnost.

Ještěže mi bábi zavolala a vzbudila mě. Táta by mě zabil, kdybych na to seno nedorazila, ujišťovala jsem ho, že večer nikam nepůjdu, abych neměla problém se vstáváním. Budík jsem samozřejmě ignorovala hned od prvního zazvonění a asi jsem ho vymáčkla nadobro. Žádnej šohaj večer, šohaj ráno.

Když včera odešla Míša s Adinkou, domluvily jsme se se Sanďou, že když se jí mamka nabídla v noci pohlídat děcka, tak si spolu vyrazíme na jedno do hospody. Zatímco Sanďa kluky odvedla domů, já jsem se mezitím připravila a za chvilku mě vyzvedla před barákem. Můj nejlepší kamarád Erik dojel na víkend dom z Prahy, tak se sešel s náma. V hospodě se to zvrtlo víc, než bylo v plánu. Jen co jsme si objednali druhý pivo, poručili jsme si k tomu hned tři rumy, ani nevím, koho z nás třech to napadlo, a už vůbec ne, jak a kdy jsme každej došli domů.