To nejlepší z Best of

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Karel Šíp

To nejlepší z Best of – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Karel Šíp, 2023

Illustrations © Jiří Slíva, 2023

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2023

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7683-438-5

ISBN e-knihy 978-80-7683-449-1 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7683-450-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7683-448-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Průvodní úvodní slovo

Vážený čtenáři. Je nutné, abys knihu, kterou jsi právě uchopil, zároveň i pochopil. Co od toho lze očekávat, co nikoliv. Nejsou to memoáry, sbírka básní, román, povídky, nic takového. Běžně se v takovýchto případech užívá označení „sebrané spisy“ či „výbor z díla“. Sešlo se tu zkrátka několik tisků, které jsem v určitém čase, čase minulém, uznal jako vhodné k zaznamenání.

Abych si své minulé nápady osvěžil v paměti, začal jsem se jimi probírat a zároveň vybírat. Ne všechno mým kritickým okem prošlo, ale některé myšlenky, mou neosvěženou pamětí dávno zapomenuté, mne s odstupem času zaujaly. Buď neotřelostí, překvapivou erudicí (kde se to ve mně vzalo, nevím), nebo lehkostí, dokonce i humorem. Neotřelým, samozřejmě.

Ale pozor, v některých případech jsem propadl nejistotě, jestli to bude čtenářům srozumitelné, když ani já sám hned nevím, co jsem měl tehdy na mysli. Jindy jsem měl dojem, že text, který byl před lety napsán, očekával zpětnou vazbu, chtěl takzvaně něčím burcovat, pohnout, teď však vím, že nic nevyburcoval a s ničím nehnul. Například jasná snůška důkazů o tom, že nejslavnější dramatik světa William Shakespeare nic nenapsal, byl to obchodník s látkami, nejspíš si někdo jeho jméno vybral jako pseudonym. Ano, někdo, ale neví se kdo.

Podobně burcujících myšlenek jsem napsal několik. A tak se zrodil nápad neponechat vás v nejistotě, co tím či oním autor (tedy já) myslel. Proto jsem se rozhodl opatřit dílo vysvětlivkami. To znáte i odjinud, jistě. Ani nevím, jestli jsou ještě dnes v knihách vysvětlivky. Budu-li v tomto ohledu první, znásobí to moji radost a posílí sebevědomí. Takže sledujte pečlivě, nic zrakem nepřeskakujte, tam, kde nebudete vědět, narazíte zrakem na hvězdičku, tedy vysvětlivku.

Vysvětlivka by měla být stručná, heslovitá, upřesnit, upozornit, připomenout, objasnit. A toho se trochu obávám. Nikdy jsem totiž vysvětlivky nepsal. V tom jsem začátečník. A nejsem si tudíž jist, že dokáži věci náležitě vysvětlit. Stručně vysvětlit. Některé ty vysvětlivky jsou někdy delší, takže je nenajdete na stránce dole, ale nahoře, aby se tam vešly. Ještě předtím, než začnete tu kterou pasáž číst, dostane se vám náležitého vysvětlení, proč byl text napsán, za jakých okolností atakdále.

A ještě malé upozornění. Díky mé všestrannosti (scenárista, textař, herec, moderátor) možná očekáváte, že narazíte na text nějaké scénky, kterých jsem napsal mnoho. Původně jsem se chtěl zařazení textů scének vyhnout. Neumím se totiž zbavit dojmu, že scénka v psané podobě je poloviční. Scénka se musí vidět, slyšet, slyšet i smích publika, abyste si byli jisti, že se smějete na správných místech. Nakonec jsem zvolil kompromisní řešení. Pár scének tu nakonec najdete, ale zvolil jsem ty víceméně neznámé. I mně už neznámé, dávno zapomenuté. A protože jsem zjistil při jejich čtení, že jsem se několikrát sám zasmál, usuzuju, že když si to po těch letech nepamatuju já, sotva se najde člověk, který je na tom líp. Scénku možná někdy viděl, ale vypadla mu z paměti. Takže je tu naděje, že se třeba při jejím čtení i zasměje.

Za účelem pestrosti tohoto výboru z díla jsou zde umístěny i některé písňové texty, které jsem za ty roky stvořil. Některé z nich zaznamenaly úspěch, uchytily se v rádiích, televizích a možná se usadily i v mysli posluchačů. Jsou zkrátka úspěšné. Tak přesně takové tu nehledejte. Nejsou tu. Najdete tady ty, které to štěstí neměly a neujaly se. Existují, ale nikdo je nezná. Tím pádem takto dostávají šanci, že si je někdo přečte, když už si je nikdo neposlechl, a dodatečně ocení jejich nespornou kvalitu. A to je přeci dostatečná náplast na neúspěch v oblasti písňové nadprodukce. Ty úspěšné ponechávám v šuplíku. Tituly jako Krev toulavá, Čau lásko, René, já a Rudolf, Ital nezná ten zázrak, Když muž se ženou snídá a další zůstaly tentokrát v šuplíku. Dát šanci těm méně úspěšným je přeci spravedlivé. Nemusíte se mnou souhlasit, budete-li nesouhlasit, zlobit se na vás nebudu. A ještě jedna věc.

Kromě vysvětlivek tu najdete i kresby, jako v předcházejících případech jsou od kreslíře Jiřího Slívy. Tvůrčí člověk, kolikrát svou kresbou můj původní nápad vylepšil, dal tomu i vtip, který tam původně nebyl. Tak vám přeju hezké počteníčko.

Moje baskytarová minulost

(odborná hudební vzpomínka)

Patřím k průkopníkům hry na baskytaru. Je hanbou našich hudebních historiků, že jsem se o své průkopnické činnosti v žádné encyklopedii nedočetl. Baskytaru jsem vzal prvně do ruky 4. 11. 1963. Pamatuji si přesně i den, neboť jsem si ji tehdy koupil k svátku. Naučil jsem se na ni hrát, jelikož jsem chtěl založit bigbeat, abych měl pro koho psát písňové texty. Jakmile skupina vznikla, stal jsem se zároveň textařem. Ale nejen to. Tajným hlasováním jsem se zvolil kapelníkem. Přiklepl jsem si dvojitý honorář a tím si vybudoval přirozenou autoritu u ostatních hudebníků. Kapela mě natolik respektovala, že i jedinci, kteří hráli na své nástroje solidně, se mi časem přizpůsobili, abych nevyčníval směrem dolů. Zodpovědně mohu prohlásit, že jsem nikdy neměl ve své kapele nadprůměrného instrumentalistu. Tyhle exhibicionisty jsem přímo nesnášel. Poutají na sebe pozornost a nerespektují kolektivní souhru, odvádějí posluchačovu pozornost od ostatních nástrojů, například baskytary.

A teď k samotnému nástroji. Používal jsem baskytaru zn. Jolana, které se tehdy říkalo prkno. Nástroj jsem zakoupil v prodejně partiových hudebních nástrojů v Praze 2, Francouzská třída (vedoucí paní Kreuzová). Cena byla nižší než třeba v Bílé labuti a zvuk byl přitom naprosto stejný. Snímače sice trochu zlobily, řešilo se to přídavnými snímači domácí výroby, které byly lepší než tovární a lepily se na nástroj žvejkačkou. Mám-li odborníkům popsat svůj styl hry, musím začít u trsátka. Byl jsem vždycky zastáncem trsátkové hry, nikdy jsem nehrál jinak. Jednou jsem zkoušel přejít na hru prstovou, ale dělaly se mi z toho na bříškách prstů puchejřky a docela to bolelo. Tak jsem se vrátil zpátky k trsátku. Hrál jsem pádlovacím stylem, to znamená, že jsem brnkal s velkým rozmachem. Můj baskytarový vzor z Olympicu, Chrastina, hrál tehdy stejným způsobem. Fyzicky to bylo dost náročné, na každou notu jedno máchnutí. Při tomto stylu bylo umění vůbec trefit správnou strunu.

Ne vždycky se to povedlo. Hudba tím celkově sice trpěla, ale zase to vypadalo velice efektně. Nástroj jsem míval zavěšený poměrně nízko, až někde u kolenou, takže jsem se musel při hraní maličko naklánět dopředu, abych vůbec dosáhl na strunu G, která je z pohledu baskytaristy nejníž, ačkoliv je nejvyšší, což mi vždycky přišlo proti logice. Zásadně jsem používal struny české výroby, které se po krátkém čase třepily. Měly však obrovskou výhodu v tom, že byly snadno k dostání. Slyšel jsem, že si dneska špičkoví baskytaristé podlaďují strunu E, aby byla ještě hlubší. To já praktikoval už tehdy, éčko jsem měl podladěné furt. Ani jsem o to zvlášť neusiloval, podlaďovalo se samo. Netušil jsem, že to bude jednou taková avantgarda.

Pokud jde o aparaturu, používal jsem zesilovač zvaný placka. Byl to placatý zesilovač značky TESLA, který mi učaroval tím, že měl zelené magické oko, které při každém brnknutí mrklo. Zesilovač se pokládal za reprobednu. Jednak to hezky vypadalo a zároveň tím vznikal zajímavý kastanětový efekt, protože při každém brnknutí v zesilovači zachřestily lampy.

Pro baskytaru je nejdůležitější reprobedna. Továrním výrobkům jsem příliš nedůvěřoval, všechny mi připadaly malé. Proto jsem výrobu své basbedny svěřil jednomu truhláři, o kterém šla fáma, že má zlaté ruce. Doporučilo mi ho několik lidí, kterým udělal senzační nábytek. Přestože do té doby žádnou basbednu nedělal, zakázku přijal. Když jsem to prvně postavil na jeviště, hudebníci se domnívali, že máme novou skříň na kostýmy. Byl to výrobek z krásné žluté dřevotřísky o tloušťce 1,5 cm. Když jsme na podzim roku 1972 ukončili sezónní angažmá na bulharském černomořském pobřeží, poslali jsme aparaturu domů vlakem. Tehdy jsem se rozhodl pořídit si menší, a hlavně lehčí reprobednu. Asi rok jsem dostával urgentní dopisy z nádraží Praha-střed, abych si neprodleně vyzvedl dřevotřískovou skříň. V desáté urgenci stálo, že to jinak rozřežou. Pokud to neudělali, je tam v úschovně můj basový gigant dodnes.

Posléze jsem baskytaru pověsil na hřebík a začal se věnovat uvádění Hitšarád. Aby mezi baskytaristy nevznikla zbytečná panika, zatím o návratu k tomuto nástroji neuvažuji. Ale úplně to vyloučit nelze. Třeba si zase koupím baskytaru a zesilovač. Reprobednu nikoliv, ještě mám někde telefonní číslo na truhláře se zlatýma rukama.

* Tuto píseň jsem troufale nazpíval sám, čímž jsem jí nepomohl, ba právě naopak. Těchto omylů (zpívání) jsem se dopustil několikrát jenom proto, že se v blízkém okolí nenašel nikdo soudný, kdo by mi šetrně sdělil, že zpívat neumím. Ještě v jednom případě jsem poškodil svou vlastní písňovou tvorbu vlastním zpěvem. Ale k tomu ještě dojdeme…

Basista

Hudba: J. Uhlíř

Vemte si písně, co v nich je

Vždyť to vede až k trapasu

Jak je zoufale pomíjen

Člověk, co hraje na basu

V kapelách bejvá zastrčen

Čímž zájem o něj poklesá

Jako by ani nebyl člen

Člen hudebního tělesa

O muzikantech písní je

Tahle bych řek je asi stá

Tak musí vyznít příznivě

Proto ať žije basista!

Basa tvrdí muziku

A já to tvrdím taky

Nad piánem a houslema

Stahujou se mraky

Basa tvrdí muziku

A já to tvrdím též

Kdo tvrdí něco jinýho

Ten tvrdí strašnou lež

Nevím, proč písní autoři

Zapomínají na basu

Než se autoři zmátoří

Sám na base se popasu

Když basa duní, to mám rád

S basou jsem v ráji přesladkém

Chcete-li, můžu zabrnkat

Bez trsátka i s trsátkem

Snad tenhle song o basistech

Zvedne o basisty zájem

Ač jsem měl kiks v mnoha místech

Jsem králem strun G D A E!

O tom, jak jsme začínali…

* Dvojrozhovor s Jardou Uhlířem pro časopis Mladý svět v r. 1985, kdy jsme spolu pracovali ve dvojici.

Stává se ještě, že si vás diváci pletou?

Š: Beru to jako normální jev, i když podobní si teda nejsme vůbec. Lidi si nás nepletou podle obličeje, spíš občas nevědí, ke které tváři patří to správné jméno. Když zaměňují jednoho s druhým, je to mezi námi, ale horší je, když si nás pletou s někým třetím.

U: Jednou jsme byli s Karlem v Olomouci a tam mu dvě dívky šly vstříc se slovy „My tě známe, my tě známe“! Bral to jako důkaz svého věhlasu. Vzápětí se však ukázalo, že ho mají za hostinského, který jim nasliboval zaměstnání za tři tisíce…

Jak si každý z vás v dětství představoval svou budoucnost?

U: Já hrál od čtyř let na foukací harmoniku. V dětství a v čase dospívání se mi hudba zdála vhodným prostředkem k okouzlování dívek. Snil jsem taky o tom, že budu mít dva obleky. Jedny šaty „pepř a sůl“, druhé modré kovrkotové. Představoval jsem si, že patřím k vymyšlenému orchestru, který koncertuje na dětském hřišti v pražské Grébovce. V místech, kde jsem žil. Moje muzikantské postavení bylo v celé té představě poněkud mlhavé. Měl jsem volnost – mohl jsem kdykoliv odejít od vymyšlené kapely s vymyšlenou dívkou. Vlastně, skladatelem jsem chtěl být. Aniž jsem tušil, že jím jednou opravdu budu. Tenkrát pro mě bylo nejpodstatnější, že s okouzlenou dívkou odcházím buď ve svém modrém kovrkotovém obleku, nebo v pepři a soli.

Š: Zatímco jiní kluci hráli fotbal, trávil jsem čas v divadelním zákulisí, v portále. Byl jsem herecké dítě, část dětství jsem prožil v Ostravě. Nemůžu říct, že by se mi divadlo zase tak moc líbilo, aby se stalo mým snem. Ale něco kolem kumštu jsem chtěl dělat. Tenkrát jsem se dověděl, že v Čimelicích je filmová škola. Ta představa mě lákala, přihlásil jsem se. Složil jsem zkoušky a vzali mě. Od čtrnácti let jsem tak měl možnost vidět archivní filmy,: poslouchat dějiny umění, škola byla na zámku a vládla v ní bezvadná atmosféra.

Jak jste se poznali?

Š: V éře bigbítové muziky jsme se sešli v jedné kapele, jmenovala se Faraon. Jarda hrál na piano, já na basovou kytaru. Taky skládal a já psal texty. Z té doby je třeba písnička Holubí dům, kterou zpíval Jirka Schelinger, píseň dosáhla velkého úspěchu, její text jsem ale nenapsal já, ale Zdeněk Svěrák. Objevili jsme ho v baru. Schelingera, ne Svěráka. Bary – to byla vůbec záležitost. Když naše skupina dostala šanci natočit první malou desku, byl Jarda zrovna v zahraničí, tak jsme si do písničky Šlapací kolo půjčili pianistu na záskok. Dodnes si pamatuju, jak hudební režisér ve studiu povídá: „Pane pianista, prosím vás, chtělo by to trošku s nápadem. Je to moc takový unavený.“ A od piana se ozvala odpověď: „S nápadem, unavený. To se nedivte, když jsem hrál do rána v Pěti Pé!“ Hanba mě fackovala – takhle jsme se ve studiu uvedli jako nová progresivní skupina. Ale té desky se prodalo sto tisíc a zvláštním zadostiučiněním pro nás bylo, že lidi chtěli zahrát Šlapací kolo na koncertech tenkrát už velice známého Olympicu, protože si mysleli, že je to jejich písnička.

U: Je to zvláštní, ale v době našeho společného hraní ve skupině Faraon jsme vůbec netušili, že Karel má smysl pro humor.

Š: To je tím, že jsem byl kapelníkem. Tudíž tvým nadřízeným. Abych si udržel autoritu, nebudu přeci laškovat se svým podřízeným. To bys měl aspoň dodatečně pochopit. Jako člověk, a jako dirigent zvlášť.

Dirigent?

U: Před třemi lety jsem absolvoval obor dirigování na konzervatoři. Jak známo, je to zaměstnání pro horní motorické nervy. Ze získaných znalostí používám nejvíc taktovací techniku – hodí se mi při natáčení scénické muziky. Zvlášť u televizních inscenací a muzikálů je pro autora důležité, aby byl na place. Ale žádný veledirigent nejsem. Na konzervatoři jsem si mazaně vybral pro svůj absolventský koncert Schubertovu Nedokončenou, protože je krátká. Studovat jsem vlastně šel na základě ponížení, kterého se mi jednou dostalo v Českých Budějovicích. Ještě se skupinou Faraon jsme natáčeli v tamějším rozhlase a potřebovali jsme k tomu smyčcové kvarteto. Přišli čtyři zkušení rutinovaní muzikanti a teď si představte, že já jim řekl: „Než přijde místo, kde máte začít, namaluju vám ve vzduchu takovej čtvereček. Ono to akorát vyjde, raz, dva, tři, čtyři – a začnete hrát.“ Dodnes se divím, že mě žádný z těch violistů nepřetřel smyčcem a nezařval: „Jakej čtvereček?“ Ve skutečnosti se po mně jen tak podívali a řekli: „Pane Uhlíř, my si začneme sami.“ A začali přesně. V tu chvíli se ve mně něco zlomilo a přihlásil jsem se na školu.

Š: Když pak na Václaváku visela Jardova fotka na absolventském tablu, pro známé to byla podívaná. Zvlášť vydařená byla jedna otázka, kterou jsem slyšel: „Hele, viděl jsem na tablu jeho fotku, on teď Jarda učí na konzervatoři?“

Co vás spojilo v televizní dvojici?

Š: Když jsem skončil čimelickou školu, nastoupil jsem jako asistent produkce do Československé televize. Souvisely s tím úkoly typu „tak tyhle krabice odneste o šest dveří dozadu“. Na obrazovku jsme se poprvé dostali spolu s Jardou jako muzikanti s naší skupinou, o které už byla řeč. Mládežnické vysílání natočilo s Jirkou Schelingerem a s námi několik písniček. Potom přestoupil Schelinger do „první ligy“ k Františku Ringovi Čechovi a naše kapela se postupně rozpadla. Běžel čas – a stalo se, že mi v redakci pověděli, abych připravil takové krátké vzpomínkové okénko z archivních písniček, natočených se skupinou Faraon. Pojednal jsem to tak, že sedíme s Jardou u promítačky a vzpomínáme spolu na dobu naší kapely. Výsledek se líbil a dostal jsem nabídku, abych napsal scénáře pro podobná archivní okénka o některých jiných kapelách. A celý ten volný cyklus jsme uváděli s Jardou. Postupně jsme se sehrávali, až přišla v roce 1978 na svět Hitšaráda.