Vánoční Perníček
a zatoulaný děda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Stroupková

Vánoční Perníček a zatoulaný děda – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Lucie Stroupková, 2023

Illustrations © Karolína Sýkorová, 2023

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-253-6490-1

ISBN e-knihy 978-80-253-6522-9 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6523-6 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-6521-2 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Věnuji Simonce, Saulince a Toníčkovi,
aby nezapomněli na kouzlo Vánoc.

Milá čtenářko, milý čtenáři,

knížka, kterou držíš v ruce, není jen tak obyčejná knížka.
Je možné ji využít jako adventní kalendář. Na každý den od 1. prosince až do Vánoc Tě tu čeká jedna část příběhu, jedna kapitola. Nepředbíhej ve čtení a ani se příliš neloudej. Čím dál bude příběh ubíhat a počet stránek se krátit, tím blíž bude Štědrý den.

Zdravím Tě a přeji veselé svátky!

Lucie

1.

Nastala zima a se zimou přicházely Vánoce.

V jednom malém domečku ve velikém městě žila rodina Beránkových. Máma, táta, Amálka a Kuba měli z celého roku nejradši právě období Vánoc – jen co na podzim zčervenaly stromy v parku, už si chystali krabice s ozdobami. Když první jinovatka pokryla spadané listí, hned za okno dávali dopis Ježíškovi. A jakmile konečně hustá mlha přinesla prosinec, pustili se do pečení perníčků. Na ně se pokaždé těšili úplně nejvíce. To vždycky celý dům provoněla skořice a hřebíček a Kuba s Amálkou každé odpoledne hned po škole odhodili aktovky do kouta a pustili se do zdobení.

„Já nakreslím toho nejkrásnějšího perníkového sněhuláka!“ zvolala Amálka a olízla si rameno. Perníčky se totiž zdobí pytlíčkem naplněným cukrovou polevou a ona od ní bývala celá umazaná.

„Já udělám pažravého dinosauraaa!“ vykřikl Kuba, který se svým novým dinosauřím vykrajovátkem pobíhal v mouce na stole.

„Já mám zubatou veverku,“ zasmál se táta a uložil perníček do řady mezi další zvířátka.

Brzy tak všechny stoly, skříně a police v onom domku byly plné andílků, oveček, kočiček, autíček, ale i letadel, velbloudů, legračních lam a dinosaurů s cukrovými zuby, zkrátka všech tvarů perníčků, jaké si jen dovedete představit.

„A taky srdíček ve francouzském stylu,“ řekla by maminka, která právě vystrčila špičku jazyka a velice soustředěně začala jedno perníkové srdce zdobit.

Maminka Beránková měla perníčky z celé rodiny nejraději. Každý rok vybrala ty nejkrásnější kousky a pověsila je na vánoční stromek. Pod něj ještě vystavila perníkový Betlém a na špičku posadila cukrovanou hvězdu. Potom stromek postavila k oknu, které vedlo do ulice, a roztáhla záclony tak, aby na něj bylo zvenku dobře vidět. U jejich domečku se pak každý den scházeli sousedé z širokého okolí a obdivovali tu nádheru.

„Ti Beránkovi jsou ale šikovní,“ povídali si, „taková krásná srdíčka, taková krásná hvězda!“

Maminka brávala do ruky smetáček a předstírala, že zametá pod stromkem jehličí. Po očku ale sledovala, jak sousedé žasnou.

„Ti Beránkovi jsou ale šikovní. A hlavně máma!“

Maminka Beránková se usmívala od ucha k uchu a byla pyšná na to, jak krásný stromek se jim znovu podařilo vytvořit.

2.

S rodinou Beránkových bydlel v domečku ještě dědeček František.

„Dobré ráno, vespolek,“ řekl jednoho dne vesele, když přišel do kuchyně, kde právě celá rodina pilně zdobila jeden perníček za druhým.

To ještě netušil, jaké dobrodružství ho brzy čeká.

Máma, táta, Amálka a Kuba seděli za kuchyňským stolem. Čerstvé cukroví vonělo a na stole ho ležela celá hromada.

„Jaképak ráno, dědečku,“ odpověděl tatínek, „vždyť už je přece dávno odpoledne.“ Přestal zdobit perníkové auto, poklepal si na hodinky.

Dědeček František už byl totiž velice starý, třásly se mu ruce a hodně zapomínal. Dokonce zapomněl, že už dnes posnídal i poobědval.

„Karlíku, Anežko, copak to tu máte?“ zeptal se jakoby nic Kuby Beránka a Amálky Beránkové.

„Dědo, já jsem Kuba. Kuba! Neříkej mi Karlíku,“ napomenul Kuba dědečka. „A tohle je Amálka.“

Kuba Beránek ze všeho nejvíc neměl rád koprovou omáčku a taky když mu dědeček říkal Karlíku.

„Cha, cha, chá, to máš pravdu, Karlíku!“ zasmál se děda a nijak si z vnoučkovy připomínky nezoufal, jelikož ji hnedle zapomněl. Potom si pomaloučku, jak jen mu to jeho staré bolavé kosti dovolily, odsunul židli a posadil se k nim.

„A já teď přikrášlím tohodle Perníka!“ zaradoval se. Z hromady čerstvých perníčků na stole si vybral toho nejobyčejnějšího perníkového panáčka – se dvěma rukama, dvěma nohama a kulatou hlavou.

Dědeček se tvářil tuze spokojeně, zdobení se mu ale příliš nedařilo. Poleva byla celá kostrbatá, jak se mu třásly ruce. Místo aby se Perníček usmíval, šklebil se, jako by snědl zkažené vajíčko. A když mu chtěl děda ozdobit knoflíky barevnými kuličkami, netrefil se a přilepil mu je místo toho na nohu. Takhle nepovedený perníček rodina Beránkových ještě neviděla. Děda František byl ale se svým dílem náramně spokojený. Usmál se, vstal od stolu a šel panáčka Perníčka rovnou pověsit na vánoční strom. Přitom ještě nechtěně rozmazal polevu na jeho levé ručičce.

A tak se na překrásném stromku rodiny Beránkových objevil kostrbatý Perníček, který se šklebil, a navíc byl trochu rozmazaný.

Jakmile se setmělo, po špičkách se připlížila ke stromečku maminka.

„Ty jsi mi tedy šereda!“ řekla, když se na cukrátko od dědy Františka podívala. „A na našem krásném vánočním stromku. Co by si o nás sousedé pomysleli?“ zhrozila se a Perníčka sundala. „Dám tě sezobat sýkorkám, tak budeš k užitku víc.“

A pak i s Perníčkem vyšla ven do studené noci a nechala ho ležet v krmítku před domem.

3.

Ráno ke krmítku přilétly dvě sestry sýkorky.

„Ten je ale ošklivý!“ zaštěbetala jedna sýkorčí řečí.

„Taková kostrbatá poleva,“ přidala se druhá. „Není divu, že ho paní Beránková nechala nám. Vždyť by jim jejich krásný stromeček docela pokazil.“

„Ale na zobání bude dobrý,“ ozvala se zase ta první.

„Na zobání bude dobrý,“ souhlasila druhá.

Pak popadly Perníčka každá za jednu nožku, zamávaly křídly a vylétly k nebesům. Perníček letěl nad zahradou a nad domem, brzy prolétl ulicí a dál a dál mezi domy, cestami a šedivými paneláky, kolem vánočních světýlek a nad věží vysokého červeného kostela. V městečku tento rok neměli sníh, ale jen holé stromy a bláto.