Zrcadlo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kristýna Marika Zatloukalová

Zrcadlo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Velký dík patří těm, kteří mi pomohli pohlédnout na svět z různých úhlů a vytvořit jakýsi obrázek toho svého.

Děkuji také všem, kteří se podíleli na vytvoření tohoto díla a bez kterých by sbírka zřejmě nikdy nevyšla.

Klidné sny

Pod poryvem listí ukrytý,

si chlapec v rose pokojně spí.

Smradem a červy nafouklý,

s klidem o smrti sní.

Jarní poupě mrazem seschnutý,

tiše v zapomnění upadá,

leží jak kámen nehnutý,

nikdo jej nepostrádá.

Vstávej, vojáčku kučeravý,

vždyť břicho se ti zvedá, dýchá!

Nebo to jen skrz maso děravý,

roj černých much přežráním vzdychá?

Domů se syneček nevrátí,

osud již nikdo nezvrátí.

Rozbřesk

Zvon již odbil na věži kostela,

k životu probudil den.

Na nebi sivá husička letěla,

ranou se zachvěla zem.

Výkřik z železného hrdla

pomalu v údolí doznívá,

mezi květy husička ulehla,

oči bez dechu zavírá.

Sněhové kvítky kropí slzy,

třpytem připomínají perličky.

Usnulas husičko příliš brzy,

již nespatří tě tvé dětičky.

Nespatří tvou vřelou tvář,

zůstanou vězněná ve tmě.

Nepocítí slunce zář,

jen zimu v bílé krustě.

Paprsky slunce tě, husičko, hladí,

lehce jak milující choť.

Hřejivé polibky na těle chladí,

v dálce již odplouvá loď.

Nasává půda barvu sytou,

jak červánky plynoucí na nebi.

Nesmyješ z křídel křivdu vrytou,

že žiješ s námi na zemi!

Pokrytec

V mocném tichu, tmě černé,

na márách umrlec usíná.

Pobledlé tváře, tak mladé a němé,

na něž chlapec oči vytřeštěné upírá.

Ruce chvějí se jak osiky lístek,

hladí tělo nesměle.

V hodinách dosypal se písek,

umrlec zvolá vesele.

„Kdo mne budí z mého spaní?

Kdo mne přišel navštívit?

Kdopak má krev na svých dlaních,

kdo srdce nechal zastavit?“

V těle polámané kosti,

v uších doznívá smích.

Modré, ztuhlé prsty,

stopy zasypal sníh.

„Přišel jsi, vrahu, přišel?

To odtud vítr vane?

No tak, řekni, na cos myslel,

věděls, co se stane?“

Zděšen chlapec od těla odskočí,

umrlec se usmívá.

Modravou nohou z már vykročí,

odpadlou čelist rukou podpírá.

Krok sun krok se hrůza blíží,

jinoch z kobky utíká,

najednou do zrcadla vzhlíží,

s kýmpak se to potýká?

Kohopak to jenom vidí?

Jaký bídný pokrytec.

Za co se to chlapec stydí?

Vždyť je to jen umrlec!