Sny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kateřina Špaček

Sny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu bych ráda věnovala své rodině,

která už od mého útlého věku podporuje mé psaní.

Děkuju, mami a tati, že jste mi dali život,

díky kterému mohly vzniknout básně a příběhy.

Děkuju, sestro, že jsi tu pro mě.

Děkuju, babi a dědo, že mě oba nadšeně podporujete

a že jste mi byli inspirací pro zakoupení mého prvního psacího stroje.

Děkuju, Jani, moje nejlepší kamarádko už od mateřské školy,

že jsi tu vždy pro mě a inspiruješ mě.

Přátelství s tebou se nedá slovy ani popsat.

Snad jen mohu dodat, že víc než jako nejlepší kamarádku

tě beru jako svou druhou sestru.

Děkuju, Magdo, že jsem tě mohla poznat. Tvojí podpory si obrovsky vážím.

Děkuju, Lee, že jsi tu vždycky pro mě. Krom toho, že jsi mi přítelem,

jsi taky osobou, která mě nejednou rozesmála, když mi bylo nejhůř.

Děkuju všem ostatním, kteří umožnili vznik této knihy,

a to včetně mé báječné grafičky a redaktora!

A především děkuji tobě, Pointo.

Amnézie

Po probuzení v nemocnici jsem nevěděla, kdo jsem. Na moment jsem nemohla rozeznat žádnou z povědomých tváří. Především obličej mého manžela. Jason byl se mnou po celou dobu. Od první chvíle, kdy jsem spadla z velké výšky, jako když se k Zemi řítí meteorit.

Jason mi řekl, co se stalo, o mé nehodě i o amnézii. Museli jsme se znovu poznat. Když mi ukázal svatební fotografie, rozplakala jsem se. Bylo mi tak líto, že jsem si nemohla vzpomenout na žádný z našich společných momentů. Nesnášela jsem se za to.

Když jsem konečně mohla opustit nemocnici, můj manžel byl stále se mnou. Prakticky pořád. Za to jsem mu nepřestala být nikdy vděčná. Za jeho laskavost, za lásku a trpělivost, kterou se mnou měl. Doufám, že si zase vybavím všechny ty ztracené chvíle. Jason není ten, který si zaslouží trpět.

Bezpečnost galaktického perimetru

Kdysi byla dole,

viděla neznámo.

A musela zabezpečit

galaktický perimetr.

Jet na bouřce,

utopit se v oblacích.

Musela zabezpečit

galaktický perimetr.

Kdysi se skryla,

aby se nadechla oxygenu.

Musela zabezpečit

galaktický perimetr.

Cizinec

Pojďme tančit a oslavovat s Jimbem,

předtím než vám napíšu příběh.

Příběh o duchovi,

duchovi, co honil vás kolem

města,

jako záhada

dvou zlomených lidí.

A ukolébavka vašeho neskutečného půvabu

činí ducha,

aby cítil,

cítil, co cítíte

a co jste cítili.

Další já

Po rozvodu jsem neměla kam jít. Byla jsem jen já a ulice. Ach, a dvě rudé hvězdy, které zářily na obloze i v nejjasnější den. Nikdo nevěděl, co jsou zač a jak se přiblížily. Prostě se to stalo zničehonic.

Někteří lidé byli přesvědčení, že jsou to jen dvě umírající hvězdy. Že červená barva je znamením smrti. Ale já… nedokážu to popsat, měla jsem z nich velmi zvláštní pocit. I když jsem byla utisklá jako uhlík, který se jednoho dne stane diamantem, cítila jsem podivné ozvěny posunu. Věděla jsem, že se něco změní. Ale nedokázala jsem říct, co přesně.

Možná jsem byla jen zničená z předchozího manželství. Nebo už jsem začínala bláznit. Ať to bylo cokoli, věděla jsem, že ty dvě červené hvězdy jsou odpovědí.

Divočina

Pozorovala jsem tři divoké bestie,

skrze poušť tančily.

A syčely.

A řvaly.

A jedna s druhou si hrály.

Pod měsíčním svitem

objevil se šaman.

Bestie v poušti na zem se posadily,

jakmile hlas jeho je zkrotil.

Kolem ohně,

v tom indiánském létě,

nazí lidé tančili

a svobodu divočiny slavili.

Harmonie rudé

První kapitola

ráno

Harmony: Když Harmony kráčela pod tíhou těžkého batohu, její vlasy vypadaly, jako by je nejméně týden nečesala. Ve městě byla nová. Teprve začalo svítat a sluneční paprsky pronikaly do ulic. Město ještě nebylo přelidněné tak, jak tomu bývá kolem poledne, kdy spěchající manažeři utíkají na oběd s milenkami. Ohlédla se za zvukem zvonu a spatřila, jak za věží s hodinami nebe mění barvy. Rychle se rozbřesklo a oranžová nebesa byla ta tam.

Harmony se pomalu vydala vstříc městu, když vtom do někoho narazila.

„Moc se omlouvám. Hrozně nerada… vážně se moc omlouvám.“

„To se někdy stává. Vlastně poměrně často. Něco na těch hodinách zřejmě bude.“ Muž se pousmál. Celou záležitost bral s náležitou nadsázkou. Stávají se i horší věci. „Jste tu nová?“

„Ano, právě jsem dorazila. Přijela jsem tím prvním vlakem.“ Na jejím čele se objevilo pár vrásek. „Jak jste to poznal?“

„Intuice… Můžu vás pozvat na kávu?“

„Jedině v případě, že budu platit já. Přece jen jste se zastavil kvůli mé neopatrnosti… a já bych vás nerada zdržovala.“

Na chviličku si pohlédli do očí. Na okamžik měla pocit, jako kdyby se zastavil čas. Dokonce ignorovala i fakt, že její tváře nepatrně zrůžověly. Jako by toho muže už znala.

Možná kdysi, kdesi. V jiném místě a v jiném čase. Reinkarnace byla to jediné, v co Harmony věřila. Vnitřní hlas jí našeptával, že smrtí život nekončí. Jestli perpetuum mobile existuje, pak je to právě energie, kterou v sobě má každá živá bytost.

Energie, která jde dál.

Harmony zamítla fakt, že by smyslem bytí bylo žít jen jeden život, který zničehonic skončí. Nikdo nezná svůj osud. Nikdo neví, jestli se dožije dalšího dne nebo dalších let. Stát se může cokoli a kdykoli. Komukoli.

A proto byla vždy ke všem laskavá a ohleduplná. Nejen k lidem. Pokud někdo potřeboval pomoc, Harmony neváhala. Žít plnohodnotný život pro ni znamenalo žít dneškem.

Patrick: Insomnie pevně objímala tělo, které se bezradně a urputně snažilo tu starou známou setřást. Vypadalo to na další bezesnou noc. Jako kdyby se něco snažilo, aby Patrick neusnul.

Nakonec seskočil z postele a pohlédl z okna. Nemohl uvěřit, že už zase svítá. Druhá noc, kdy sotva zamhouřil oči. Kdy tohle šílenství skončí? Po zjištění, kolik je vlastně hodin, už nemělo smysl pokoušet se o spánek. V koupelně si jen opláchl obličej a natáhl na sebe sportovní oblečení.