Mládí je v hlavě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Saskia Burešová, Petra Černocká, Veronika Freimanová,
Oliva Kindlová, Irena Mikešová, Dana Škorpilová

Mládí je v hlavě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Úvod

Saskia Burešová

Oliva Kindlová

Veronika Freimanová

Irena Mikešová

Petra Černocká

Dana Škorpilová

Úvod

Vymyslet úvodní slovo k téhle knize nebylo úplně jednoduché. Na mysl mi pořád přicházela slova jako optimismus, moudrost, radost ze života… a současně všechna zněla tak nějak falešně a nabubřele. Ženy, se kterými se v knížce potkáte, totiž působí především úplně normálně – v tom nejpozitivnějším slova smyslu. Netrousí žádná filozofická „moudra“, a právě proto si stojí za to je vyslechnout – to, co říkají, je poctivě odžité a každá z nich svou cestou dospěla k radostnému a vyrovnanému postoji k životu, postoji, díky kterému si na nich čas jakoby vylámal zuby.

Každá z nich je jiná, ale něco je spojuje – všechny dosáhly ve své profesi úspěchu, diváci a posluchači je milují, a i když si někdy prošly nelehkými obdobími, nezatrpkly a dokážou kolem sebe šířit radost a pohodu.

Rozhovory se Saskií Burešovou, Petrou Černockou a Veronikou Freimanovou jsou doplněny ještě dalšími třemi příspěvky od zajímavých a inspirujících žen: Oliva Kindlová dlouhé roky působila jako kostymérka v Československé a posléze České televizi a poradí vám, co na sebe ve zralém věku, Irena Mikešová je koučka a přináší zamyšlení nad tím, co je důležité pro uchování si duševní pohody v „babičkovském“ věku – možná budete překvapeni. A konečně cvičitelka Dana Škorpilová coby inspirace pro ženy, které i po šedesátce mají chuť si „pořádně zařádit“.

Přeji vám hodně pohodových a inspirativních chvil při četbě a hlavně spoustu radosti v životě. Protože, jak říká Jean Cocteau: „Skutečného mládí dosahujeme ve zralých letech.“

Saskia Burešová

Člověk se nepřišel na svět rekreovat

„Studna mládí existuje, je to vaše mysl, vaše nadání,
kreativita, kterou vnášíte do svého života a života lidí,
které milujete. Když se naučíte z tohoto zdroje čerpat,
skutečně zvítězíte nad věkem.“
—
Sophia Loren

Saskia Burešová je ikonickou tváří České televize. Léta promlouvala k divákům jako jedna z nejoblíbenějších hlasatelek, dnes ji vídáme každou neděli dopoledne v pořadu Kalendárium, který má už léta věrný okruh sledujících. Pro mnoho žen je Saskia Burešová vzorem toho, co vnímáme pod slovem dáma.

Nejdřív bych zabrousila ke kořenům. Jak vzpomínáte na rodiče? Jaká byla rodina, ze které pocházíte?

Můj tatínek byl velký intelektuál, ovládal asi sedm světových jazyků. Byl překladatel a tlumočník, maminka milovala malířství, dokonce ho jeden čas studovala. Ona byla napůl Italka, tak byla taková hodně temperamentní, a tatínek to vyrovnával, protože on byl neobyčejný kliďas.

Díky němu jsem poznávala historii Prahy. Měli jsme takový rituál, že vždycky v neděli dopoledne maminka vařila a my jsme se procházeli Prahou. Protože byl tatínek hluboce věřící, první cesta vedla do kostela Panny Marie Sněžné na Jungmannově náměstí. Tam jsme se pomodlili a poprosili, abychom i náš další život prožívali ve zdraví a štěstí. A pak jsme se šli projít. Tatínek mě naučil poznávat všechna zákoutí Prahy a její historii… Od té doby mám k Praze opravdu velice úzký vztah.

Moje vzpomínky jsou spojené i s vůněmi a zvuky. Přesně si vzpomínám, jak jsme se jednou procházeli po Maltézském náměstí, bylo tam takové zvláštní ticho a v tom tichu se odněkud z otevřeného okna, kde vlály bílé záclony, ozýval klavír. A z dalšího okna jsem cítila vůni nedělního oběda… Pro mě neděle doteď zůstala svátečním dnem.

Když jste se zmínila o vašem vztahu k Praze – máte tu nějaké oblíbené místo?

Určitě Malou Stranu, takže jakmile můžu, pokaždé vytáhnu manžela na procházku po jejích uličkách. A když byl můj syn malý, tak vždycky v pátek, to už neměli odpoledne školu a před námi byl volný víkend, jsme spolu chodívali Královskou cestou ze Starého Města přes Karlův most na Malou Stranu. A tam jsme se vždycky zastavili v jedné pekárničce.

Vlastně to byl taky takový rituál, který mi evokuje vzpomínky na moje mateřství, jak to bylo báječné, mít dítě. A jak jsem ho, stejně jako můj tatínek mě, zasvěcovala do krás Prahy. A můj syn ji má taky dodnes moc rád.

Moc pěkně mluvíte o rodičích, přitom dneska je taková móda, že skoro všichni mají nějaká traumata z dětství. Vy evidentně ne.

Já prostě žádná traumata nemám. Vzpomínám na rodiče velmi hezky. U nás v rodině fakticky panovala vzájemná úcta. To bohužel dneska často v rodinách nevidím. Neexistovalo, aby se mluvilo vulgárně. Tatínek byl ze staré školy, dědeček, jeho otec, byl ředitel soudu v Plzni a ta rodina byla klasická stavovská. Když přišel dědeček od soudu, tak se lítalo, nosily se trepky, všichni v haptáku (pozn. redakce – hapták je slovo, které se používalo v armádě, když někdo chtěl, aby vojáci stáli rovně a dívali se na něj; je to jako říct „pozor“). Ne že by to vyžadoval, to vůbec ne, ale měl takovou přirozenou autoritu. Já bych si taky k tatínkovi nikdy nedovolila být drzá. Pro mě to byl otec s velkým O, já si ho strašně vážila. Přitom na druhou stranu jsem se mu mohla se vším svěřit. Měli jsme spolu krásný vztah, možná i důvěrnější než s maminkou. Ta byla moc hodná, ale byla velmi temperamentní, takže já jsem chodila pro radu spíš za tatínkem. Vždycky jsme si spolu sedli, on totiž dovedl úžasně naslouchat… A když už mi bylo třeba osmnáct, tak jsme si spolu otevřeli láhev vína a povídali jsme si.

Tatínek hodně jezdil do Itálie, tlumočil především z italštiny. Italové mu nevěřili, že není rodilý mluvčí. Vždycky říkali: „Signore dottore, ty musíš být náš člověk.“ A tatínek se s nimi někdy sázel, třeba právě o lahev vína, a pak vytáhl pas a nikdo tomu nechtěl věřit.

Takže vždycky přivezl nějaké to víno a olivový olej a namáčeli jsme si chléb do olivového oleje, jak to dělají Italové, a zapíjeli to vínem a takhle jsme si vydrželi celý večer povídat a vzájemně si naslouchat. To jsou krásné vzpomínky.

Takže pubertální vzdory se nekonaly?

Nechci se chválit, ale vážně si nevzpomínám. Ale ani můj syn neměl žádnou pubertu, jak se o ní píše. Všichni mi říkali, ty nevíš, co máš. No já jsem jiného syna nepoznala, tak asi fakt nevím…

To máte důvod být osudu vděčná. A tak se zeptám: Za co ještě jste vděčná?

Vděčná jsem za to, že jsem se vůbec narodila. To je obrovská klika, i když třeba bych si zvolila jiné místo. Ale vlastně ne, myslím, že ne. Jsem spokojená. Jsem životu vděčná, že ke mně byl milosrdný, že mohu dělat práci, kterou mám ráda, že mám rodinu. Mám pořád jednoho úžasného muže, báječného syna, báječné vnučky. To je dar!

Pokud jde o mou práci, tak původně jsem snila o herectví, ale různými cestami osudu jsem se dostala k profesi, kterou dneska dělám. A vůbec toho nelituju. Našla jsem se v ní a pořád mě těší. Díky ní stále získávám nové informace, poznávám nové lidi a vlastně nemůžu duševně zestárnout.

Bez čeho byste nemohla být?

Bez přátel, bez rodiny a do jisté míry by mi asi chyběla i práce. Nebo spíš činorodost. Představa, že je přede mnou prázdný den, by se mi nelíbila. Já musím mít den naplněný. I když třeba mám dovolenou, jsem na chalupě, ale musím mít nějakou činnost. Takže pleju, reju, sázím. A když mám doma volno, sepíšu si seznam, co musím udělat, a večer si kontroluju, jestli mám splněno. Odškrtávám si to.

To je prý strašně důležité. Odškrtáváním splněných úkolů si prý nabuzujeme pozitivní hormony…

Já strašně nerada přepisuji nesplněné úkoly na další den. Vždycky chci mít všechno hotové. Jsem sice Lev, ale Lev v ascendentu Panny a ta je strašně pořádkumilovná, taková pedantická. Takže jako Lev bych sice třeba chtěla lítat sem a tam, ale ta Panna mě vždycky hezky stáhne dolů na zem.

Já moc neumím odpočívat, všechno musím mít dodělané, a teprve když je všechno hotové, tak omdlím. Sednu a padnu. Někdo se na to umí vykašlat, ale já jsem ráda v hezkém prostředí, mezi hodnými lidmi. Podle toho si vybírám i přátele, aby to byli lidé, kteří mi dodávají energii a je mi mezi nimi fajn. Přátele si opravdu velmi pečlivě vybírám.

Lidi, ze kterých jde negativní energie, poznám na první pohled a vyhýbám se jim. Na to mám dobrý radar. Spousta lidí říká: „Sice mám z toho člověka špatný pocit, ale nemůžu ho přece jen na základě nějakého pocitu zavrhnout.“ Osobně si to nemyslím. Nijak takového člověka nenapadám, nekritizuji, ale nevyhledávám jeho společnost, protože to je sebedestruktivní.

Říkala jste, že jste Lvice v ascendentu Panny. Věříte na horoskopy?

Mně dělali horoskop a vyšlo mi tam, že mým údělem a posláním je předávat informace. Prostě to tam mám napsané ve hvězdách a je to tedy dané osudem.

Takže jste splnila zadání hvězd.

Jasně, já tady plním zadání. Myslím, že člověk se na tenhle svět nepřišel rekreovat. Každý tady máme svůj úkol.

Říkala jste, že neumíte odpočívat, ale přece jen, když už odpočíváte, tak jak?

Já odpočívám prací. Fyzickou prací, protože od duševní práce se člověk musí nějakým způsobem odreagovat. Na to je bezvadné třeba plení. Protože najednou vidím výsledek své práce. Hmatatelný.

V mojí profesi je pro mě největší odměnou třeba to, že mi lidi zatleskají anebo se ke mně hezky chovají na ulici. Přijdou mi říct, že si jim líbí můj pořad. To je krásné, říkáte si, že děláte smysluplnou práci. Ale ten výsledek není vidět hned. Zatímco když vypleju zahrádku, zasadím kytičky a ony kvetou, tak to je okamžitá odměna. Takže odpočívám fyzickou prací – na zahradě, nebo si uklidím. To mě těší.

Každý asi máme „dny blbce“, kdy se nám nic nedaří. Co vám v takových případech pomáhá?

A no to víte, že mám takové dny, kdy by se člověk nejradši zahrabal pod zem. Když to jde, tak nevycházím. A musím říct, že mě vždycky od všech trampot a životních úskalí zachraňovaly knihy.

Já jsem opravdu náruživý čtenář a odmalinka pro mě největším dárkem byla kniha. Vzpomínám si na jeden z nejkrásnějších dárků, jaké jsem dostala jako holka. To mi bylo dvanáct a tatínek mi koupil v kůži vázaného pětidílného F. L. Věka. Támhle je v knihovně. To byly moje nejkrásnější Vánoce.

Pamatuju si, že když jsem byla školačka, těšila jsem se, že budu mít takovou tu lehkou chřipku. Zůstala jsem doma, rodiče odešli do práce a já jsem jim vybrakovala celou knihovnu. Přečetla jsem úplně všechno, i to, co bych neměla. Ale četla jsem i Elišku Krásnohorskou, Zeyera, všechny klasiky, co tam tatínek měl.

Taky jsem milovala staré časopisy. Dědeček odebíral Zlatou Prahu, já si v tom listovala a přenášela jsem se při tom do úplně jiného světa…

Odmalička jsem zkrátka seděla v knížkách. Rozvíjely mou fantazii a dodneška knihy miluju. Člověk se díky nim odtrhne od smutné reality.

Kniha má dar, že rozvíjí dětem i dospělým fantazii, nabízí paralelní svět, v tom dobrém smyslu slova. Povznáší, dodává cenné informace. Kniha vás učí i dobrému pravopisu.

V mých začátcích mi Vladimír Dvořák, on byl takový můj guru, kladl na srdce: „Čtěte! Čtěte dobrou beletrii. Rozvíjí to slovní zásobu, obohacuje to vnitřní svět.“

Takže když na tom nejsem úplně nejlépe, začtu se do nějaké dobré knížky.

A jaké knihy máte ráda?

Moc ráda mám životopisné knihy. Miluju třeba knihy Noaha Gordona, ty mám asi všechny. Mám ráda i životopisné filmy, ale knížka je skoro vždycky lepší než film.

Člověk si vytvoří určitou představu, že?

A málokterý film se vám do té představy trefí…

Co digitální knihy?

Já nedám dopustit na papírové knížky. Já si tu knížku chci osahat. A vždycky se těším, jak si ji večer vezmu do postele. Před spaním čtu každý den a celý den se na to těším. Večer to čtení přeruším, a když se ráno probudím, tak vím, že večer si budu zase číst dál, a už jsem zvědavá, jak to bude pokračovat. Taky v žádném městě nevynechám knihkupectví, to si vždycky projdu.

Tak evidentně se četba na vaší slovní zásobě opravdu dobře podepsala. A co cizí jazyky? Když jste vyprávěla o tatínkovi, mluvíte italsky?

Já lituju toho, že tatínek mě tu italštinu nenaučil. Ne že by nechtěl, ale já jsem vždycky měla na práci něco jiného – dramatický kroužek, divadlo – a teď mě to strašně mrzí. Přitom tatínek učil spoustu lidí, i slavných. A já sama jsem to nevyužila.

Vy jste v Itálii musela působit jako domorodka.

No právě. Protože já mám ještě hudební sluch v tom smyslu, že i když příslušný jazyk neovládám, dokážu přesně vystihnout jeho intonaci. A to ve všech jazycích, hlavně ale v italštině. Naprosto perfektně. Když jsme byli v Pompejích, měli jsme průvodce takového starého pána, a já jsem tam něco italsky prohodila, a on: „Ty jsi Italka, viď?“ Já jsem si dělala srandu, protože jsem uměla jen pár slov.

Když jsem uváděla Mezinárodní filmový festival v Karlových Varech, měli jsme tam tenkrát francouzskou delegaci a musela jsem ji představit. Francouzsky jsem uměla akorát Je t´aime a to bylo všechno. Ale nadřela jsem se celý projev foneticky francouzsky, a když pak byla velká recepce, tak mi členové té francouzské delegace přišli vyseknout poklonu, jak skvěle mluvím. A vůbec nechtěli věřit tomu, že francouzsky nemluvím vůbec.

A ještě musím říct, že tam tenkrát uváděli film Barbarella s Jane Fondovou a Johnem Phillipem Lawem v hlavních rolích a John Phillip, to byl krásný blonďák s modrýma očima, tak on se tam do mě zamiloval. Jenže přijel za mnou manžel, tehdy tedy ještě ne manžel, a ten mi to všechno překazil. 🙂

Když jste se předtím zmínila o chřipce, tak se zeptám: jaký máte vztah k doktorům?

To jsou pro mě bohové. Pro mě je to ta nejobdivovanější profese a jsem šťastná, že moje vnučka si vybrala ke studiu medicínu. Je teď ještě na gymnáziu, ale dělá pro to maximum. Pro mě je lékařství nejsmysluplnější, ale taky nejváženější povolání.

Mám mezi lékaři mnoho přátel, mimochodem, spousta z nich jsou strašní hypochondři… 🙂

Oni znají všechna úskalí…

Oni vědí, co všechno se může stát, ale jsou to skvělí lidé. Spoustu let se přátelím s profesorem Klenerem, moc si vážím profesora Neužila, který mi léčí srdce, úžasný je profesor Beneš. A přitom jsou to nesmírně skromní a slušní lidé. Ti nejlepší z nich jsou nejslušnější – a nejen k „celebritám“, ke všem.

Vědí, že dobrý vztah mezi lékařem a pacientem je základ. Klíčová je vzájemná důvěra a úcta. To je polovina úspěchu.

Samozřejmě jsem zažila i opačný přístup. Jednou jsem přišla k zubaři a bylo na něm vidět, jak ho ti pacienti otravují. Nevydržela jsem to a řekla mu: „Pane doktore, vás to nebaví, viďte?“ Úplně ho to zaskočilo a já už jsem k němu nikdy nešla. Může to být sebelepší odborník, ale já potřebuju cítit k lékaři důvěru. Musím věřit, že mi chce pomoct. Ti skvělí doktoři, o kterých jsem mluvila, se o pacienta zajímají, mluví s ním. A už jen to má léčebný účinek. Když tam nefunguje vzájemná chemie, je to špatně.

Je zkrátka poznat, zda lékař svou práci bere jako poslání, nebo jako povolání. A to dělá obrovský rozdíl. Pokud je to pro lékaře jen zaměstnání, může být třeba špičkový odborník, ale něco tam chybí.

Takže těch vynikajících lékařů si nesmírně vážím, je to pro mě top profese. Jsou to navíc lidé, kteří jsou všestranně vzdělaní, zajímají se i o spoustu dalších věcí, nejen o svůj obor. Často mají velký přehled o umění. Možná ten zájem o umění nějakým způsobem kompenzuje jejich práci, anebo taky si ti nejlepší uvědomují, že je něco mezi nebem a zemí, co věda nedokáže vysvětlit…

Ale neradi to přiznávají… 🙂

Jednou měl můj muž nějaké zdravotní potíže a šel za profesorem Klenerem, který mu vzal krev, udělal různá vyšetření. A mezitím náš kamarád z chalupy povídá: „Mám úžasného léčitele, pana Kosíka, přines moč, on ti řekne přesně, co ti je.“ Tak mu ji manžel přinesl a pan Kosík povídá: „Máte zánět močového měchýře.“ A když jsem za čtrnáct dní volala profesoru Klenerovi, tak mi povídá: „Holka, já se bál, že to budou ledviny, nebo něco horšího, ale je to dobrý, je to jen zánět močového měchýře.“ A já na to: „No, to už dávno vím, mně to říkal léčitel.“ Profesor byl málem na mrtvici: „Jak může taková inteligentní ženská chodit za léčitelem?!“