Strach a úzkost a jak na ně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Radkin Honzák

Strach a úzkost a jak na ně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © MUDr. Radkin Honzák, CSc., 2023

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-858-7

ISBN e-knihy 978-80-7601-860-0 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-861-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-862-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Věnováno Franzi Antonu Mesmerovi,
který netušil, jak velkolepou metodu objevil,
a mé ženě, která netušila, jakého cvoka si vzala za muže.

Poznáte Strach, a až ho zastihnete, poznáte,
on že je vaším pánem, a ostatní už přijde samo.

Rudyard Kipling

Nutný nudný úvod. Prosím, nepřeskakovat!

Málokdy na něčem z vědeckých poznatků nezvratně trvám a myslím si, že jsem dost flexibilní, protože vím, že pravda je úroveň současného poznání, z které vyroste další a dokonalejší pravda. Celý další text nicméně vychází ze základního předpokladu, že tělo a duše je jedna jediná nedělitelná entita, že je nelze myšlenkově rozdělovat na dvě rozličná jsoucna, či je dokonce stavět do protikladu.

Jestliže bude někde v popisu rozdělení, bude jen popisem odlišností dějů a potenciálu. Podobně jako při výuce nebo pro potřebu podrobného objasnění popisujeme třeba izolovaně funkci srdce a krevního oběhu, a přesto máme současně v mysli celý organismus.

Mozek je orgán, který sbírá informace z celého našeho těla (včetně sebe), z okolí a také z Popperova druhého a třetího světa, tedy nashromážděných vědomostí a toho, „co je ve vzduchu“ a co nás výrazně ovlivňuje. Tyto informace třídí a dle jejich typu z některých vytváří oblast, kterou nazýváme vědomí. Je nutné vědět, že plno důležitých informací se buď do vědomí nedostane, nebo je z něj vypuzeno, a ty se nacházejí v našem nevědomí čili podvědomí a k některým se lze probrat. Svět je pro nás to, co nám zobrazuje náš mozek, který má omezené možnosti (neslyšíme už ultrazvuk jako netopýři, zrakem vnímáme jen určitou část vlnového spektra). Také se může zatraceně mýlit. My věříme, že svět je takový, jaký nám ho mozek ukazuje, což je sice základ shody a „zdravého rozumu“ (common sense), ale na druhé straně stále platí Hamletovy pochybnosti, že je mnoho věcí mezi nebem a zemí, o nichž lidská mysl nemá tušení (věda například zatím nedokáže vysvětlit působení „poltergeista“1). Za velice nespolehlivou je možné považovat naši paměť, ačkoliv by za její kvalitu většina lidí dala ruku do ohně. Na druhé straně existují podivuhodné paměťové stopy ovlivňující naše jednání. Některé mohou dokonce být zděděné. Pravděpodobně existuje i jakási paměť těla.

1 Wikipedie k tomu říká: Jako poltergeist bývá označován paranormální jev spočívající v tom, že se v lidských obydlích zdánlivě samovolně pohybují předměty (například nábytek), dochází k jejich výbuchům (např. nádobí, žárovek) nebo samovzněcování, vyskytují se závady v elektroinstalaci atd. Název je složeninou dvou německých slov polterig („hlučný“) a Geist („duch“).

V zajímavém pokusu na myších, vždy když vpustili do myšího bytu molekuly typického zápachu, dali myším zároveň přes kovovou podlahu elektrickou ránu. Tak to dělali nějakou dobu, až u myší vypracovali podmíněný reflex, takže když myši ucítily typický zápach, začaly projevovat známky úzkosti. Pak myším umožnili rodinný život a jim se narodila myšata. Přestože ta nikdy neměla žádnou podobnou zkušenost jako jejich rodiče, kdykoliv ucítila specifický zápach, začala projevovat známky úzkosti. To je příběh o transgeneračním přenosu traumatické zkušenosti a nemusíme číst Steinbeckovu knihu O myších a lidech, která o tomhle ostatně vůbec nepojednává, abychom nepochybovali o existenci tohoto jevu také u lidí. Zejména u třetí generace potomků holocaustu. Vyjděme ze skutečnosti, že ti, kteří holocaust přežili, o svých zážitcích nikdy nevyprávěli. Přesto v jejich rodinách panovalo „úzkostné dusno“, které se přeneslo na děti. Většinou až jejich potomci se začali pídit po tragických zkušenostech. Elie Wiesel v novele Pátý syn popisuje mladého muže z třetí generace, který pátrá po minulých událostech. Moudrému rabínovi položí otázku, jak bylo možné, že lidé tohle dovolili. „To je moc dobrá otázka,“ říká rabín. „A kde je na ni odpověď?“ táže se hrdina příběhu. „To nevím,“ odpoví rabín, „ale otázka je to dobrá.“

Nebyli jsme stvořeni do pohody, ale k přežití!

Současně totiž nesmíme zapomínat na to, že člověk je živočich, ač velice specifický, že má tedy mnoho společného se svými příbuznými. Od šimpanzů nás dělí jen 2 % zárodečné informace a od myši 5 %, přičemž není důležité jen, kolik genů máme, ale nakolik jsou některé části spuštěny, nebo vypnuty. Homo sapiens sapiens je druh společenský (na rozdíl třeba od čápů), vyznačuje se agresivitou, a to i vnitrodruhovou, tedy zaměřenou nejen na kořist, ale také na příslušníky svého druhu, podobně jako šimpanzi nebo krysy, a patrně je současně na planetě přemnožený. To zásadním způsobem ohrožuje celý život na planetě a k lidem se tento poznatek sice dostává, je však úspěšně podroben kognitivní disonanci2 a všelidské destruktivní chování pokračuje.

2 Wikipedie definuje kognitivní disonanci takto: Kognitivní disonance („poznávací nesoulad“) je stav mysli, který vzniká rozporem mezi dvěma kognicemi, například mezi postoji (znalostmi, vírou, chováním) a skutečným stavem věci. Kognitivní disonance, jak ji popsal Leon Festinger, je vlastně snaha o udržení konzistentního příběhu o sobě. Konkrétně: víme, že je špatné ohrožovat život, ale současně víme, že jsme dobří, ale děláme to dál a jsme dobří.

Mozek, označovaný také jako centrální nervový systém (CNS), obousměrně komunikuje s takzvaným enterálním nervovým systémem (ENS), vystupujícím také pod jménem útrobní mozek či anglicky gut brain. Ten je tvořen dost nepřehlednou směsí nervových buněk uložených ve stěně střeva, imunitními orgány a střevními mikroby, jichž je několikanásobně víc, než je buněk našeho těla, a jejich genom, tedy zárodečné informace, vítězí nad naším třistanásobně.

O tom, jak střevní mikrobiom ovlivňuje naše vnímání, prožívání a jednání, máme zatím spíš dohady než jasné poznatky. Mozaika se ale postupně skládá. Například se zjistilo, že maratonci mají větší množství bakterií rodu Veillonella, které se vyznačují tím, že zpracovávají kyselinu mléčnou. Ta je výsledkem jednoho způsobu spalování cukrů při svalové práci a ve svalech vyvolává bolestivou únavu. Dostatek této bakterie tak zlepšuje tělesný výkon. Když tuto bakteriální kulturu Veillonelly vědci dopravili do myších střev, byly myší výkony mnohem lepší při srovnání se standardními kamarády a kamarádkami. Moje otázka zní: Nechybí lidem s únavovým syndromem právě tato (a jí podobné) bakterie?

Michael Kocáb k podpisu Charty 77:

Kdekdo si uvědomoval, že to musí podepsat, i když možná vědomě nebo podvědomě cítil strach. Strach je lidský a v naší společnosti obzvlášť pochopitelný. Nicméně je potřeba mu vyhlásit boj. A každé, i malé překonání strachu je očistné a o krůček tě posune blíže slunci.3

3 Michael Kocáb, Vyhlásit boj vlastnímu strachu, Lidové noviny, červen 1989, s. 4–5.

Nervový systém je doplněn autonomním systémem (bohudík) neovladatelným vůlí, který zprostředkovává mnoho informací a řídí chod našeho organismu svými cestami. Skládá se ze dvou koordinovaně proti sobě působících systémů, aktivujícího sympatiku a tlumícího parasympatiku, podílejících se mimo jiné také na stresových reakcích. Významnou součástí parasympatiku je bloudivý nerv (nervus vagus), který zprostředkovává informace z útrobních oblastí k mozku a který de facto přebírá řízení, když je aktivující sympatický systém vyčerpán.

Dalšími řídicími systémy jsou systém endokrinní a systém imunitní. Oba se vyznačují tím, že stejně jako nervový systém mají paměť a exekutivu, tedy mechanismy, jimiž působí na děje v organismu. Endokrinní systém neboli systém žláz s vnitřní sekrecí je s oběma dalšími perfektně propojen a ovlivňuje nejrůznější děje v organismu prostřednictvím hormonů. Díky osvětě všichni známe inzulin a jeho působení na hodnoty cukru v krvi. Pro řízení našeho plynulého chodu je však nutná souhra všech dalších žláz. Imunitní systém má své pevné části, zejména Peyerovy plaky uložené podél střev a uzliny. Jeho hlavními představiteli jsou ale nejrůznější bílé krvinky. Některé z nich bojují s cizorodými látkami (například vyhnisání třísky), některé umějí vyrábět protilátky proti různým mikrobům. Tělesné buňky se vzájemně dorozumívají chemickými posly jménem cytokiny, a pokud tito poslové vzcházejí z imunitního systému, nazývají se interleukiny. Ty poslední mají mnoho funkcí, především ale dokážou vyvolat, jakož i tlumit zánět. Imunitní systém spolupracuje jak s mikrobiomem, tak s mikrogliemi, které jsou určeny k podpoře a regulaci nervových buněk a spojení, umí ale také spustit zánět.

Nervové buňky neboli neurony tvoří v mozku komplikovanou síť, která je podporována soustavou zvanou glie, což je řecký výraz pro lepidlo. Dlouho byly glie považovány za jakousi maltu přidržující neurony, ukázalo se však, že mají i významnější funkce. Jeden neuron má mnohonásobné spoje na jiné, ty však nejsou pevné jako sletované drátky, ale mezi přicházejícím vláknem a cílem je štěrbina, přes kterou přeskakují jednotlivé molekuly a udržují tak elektrochemické napětí. Všechno v mozku pracuje na základě chemie, kdy v jednotlivých systémech skutečně zařizují spojení a aktivitu příslušné molekuly. Všem známý adrenalin vůbec nepochází z mozku, jeho tvůrcem a vysílačem jsou nadledviny, ale už jeho příbuzný noradrenalin má v mozku své funkční dráhy, které se uplatňují ve stresu. Dopamin je hlavní přenašeč v systému, který zajišťuje a představuje odměny, kyselina gama-aminomáselná neboli GABA je zase chemií uklidňující. Dalších systémů je mnoho, ale největší význam je připisován serotoninu. Serotonin je molekula, která zajišťuje stabilitu nálady i mnoha dalších funkcí. Navíc je považován za jakéhosi „velitele“ celé mozkové chemie, který nařídí a zařídí, aby všechno fungovalo, jak má. Když je serotoninu málo, objevují se poruchy, zejména poruchy emočního spektra.

Mozek je jedním z řídicích systémů a jedním z jeho výstupů je vědomí. Jak píše výstižně David Eagelman ve své knize Incognito,4 vědomí je cosi jako noviny o tom, co významného se právě děje, zatímco práce mozku se podobá živému pracovnímu úsilí všech složek národa. Je v nás tedy mnohem víc informací, spojů a podnětů, než jich vyjadřuje vědomí. James Clerk Maxwell, který stanovil správně vztah mezi elektřinou a magnetismem, řekl, že tohle všechno způsobilo „něco uvnitř něho“, čeho si nebyl vědom. Johann Wolfgang Goethe prohlásil, že novelu Utrpení mladého Werthera napsal zcela mimo vědomou kontrolu. O nás o všech platí výrok Carla Gustava Junga:

4 D. M. Eagleman, Incognito, Vintage Books, New York 2012 (čes. Inkognito aneb tajný život mozku, přel. M. Hofmeisterová, 2. vydání Dybbuk, Praha 2022).

V každém z nás je někdo druhý,
kterého neznáme.

Podvědomé strachy vedoucí k úzkostem, které občas může mít každý

Strach ze samoty, opuštěnosti, ztráty přátel, bezmoci, chudoby (zchudnutí), ztráty pozice, nevěry partnera, přepadení, okradení, nemoci, zranění, strach, že se na mě provalí něco, co chci navěky utajit, strach z pomluvy, ze škobrtnutí, z pusté neděle... A pod tím vším leží strach z neexistence neboli strach ze smrti, s nímž jsme se dodnes nevyrovnali. Bojíme se, že nebudem, a bojíme si to přiznat.5 Bez úspor, bez auta i bez přátel nějak nakonec přežijem, ale bez života NE.

5 Moje pacientka měla zážitek poznání velmi brzy; ve třech letech přišla plakat, že po smrti nebude stejné nic, jako bylo před narozením.

A nakonec je tu ten nejzákeřnější strach ze strachu, STRACH, ŽE AŽ PŘIJDE MOMENT XYZ, BUDU MÍT STRACH.

Také naše vnímání světa je omezené. Zaměřujeme pozornost na určité detaily a zásadní věci nám mohou unikat. Dokazuje to pokus s promítáním videa z basketbalového zápasu. Během hry se na několik sekund objeví na palubovce gorila. Její přítomnost zaregistruje méně než polovina diváků. Opakovaně proběhl experiment se záměnou člověka, s kterým pokusná osoba hovořila. Experiment byl nastaven tak, že člověka na ulici oslovil jeden člen týmu a žádal ho o vysvětlení cesty k nádraží. Zatímco oslovený mluvil, prošli mezi ním a dotazujícím dva dělníci s velkou deskou, s níž přišel i jiný člověk, zatímco ten původní skrytý za deskou odešel. Původně oslovený většinou vůbec nezaregistroval, že mluví s jiným člověkem.

O práci mozku víme mnohem víc než před deseti roky, dokonce mnohem víc než před rokem, ale stále není jasné, co všechno a jak v mozku probíhá, jak za standardních podmínek, tak při některých poruchách, které se projevují nejrůznějšími obtížemi. Máme tedy různé modely, které se snaží zachytit, co se v mozku děje. U emočních poruch, kam úzkostné stavy spadají, se jako hlavní činitel předpokládá nedostatek serotoninu. Proto je snaha léčit úzkostné stavy přípravky, které se snaží zabránit zbytečným ztrátám této molekuly (mozek jako každé ředitelství ochotně plýtvá, a to i v situacích, kdy už na to dávno nemá), a to jsou antidepresiva. Tím by se měl řešit zásadní problém.