© Albatros, 2023

© Jana Šrámková, 2023

Illustrations © Filip Pošivač, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-00-07190-9

ISBN e-knihy 978-80-00-07205-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-07206-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-07207-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Vidíš to, Utíne? Tak on letos na Vánoce vážně napadl sníh…

Všichni si to vždycky strašně přejou. V každý vánoční písničce nebo pohádce sněží, všiml sis? Pro mě je sníh jenom barva. Bílo za oknem. Ale vsaď se, že všechny ostatní děti vylítnou ráno ven s bobama a sáňkama. Z každýho domu kolem. Sáňkování je podle všeho zábava.

Utíne, já musel mámě slíbit, že už si s tebou nebudu povídat. Prý jsem na to moc velkej, abych se bavil s polštářem. Říkám jí: Pořád mi opakujete, že musím dělat všechno jinak než ostatní, protože zkrátka jinej než ostatní jsem. A když jsem jinej, tak se nemůžu chovat stejně, to dá rozum. „To víš, každý člověk je originál,“ usměje se na mě táta vítězoslavně. To tak, originál… Ať se podívá na naše dvojčata, jsou úplně stejný! Když lezou po zemi, nepoznáš, který je který. Musíš je chytit, podržet oba naráz vedle sebe — a stejně se možná sekneš. Víš, jak jim to závidím? Taky bych chtěl být stejnej jako ostatní. Aspoň jako některý. Jako někdo. Jenže jsem bohužel úplně jedinečnej — takhle naši říkají tomu, že jsem divnej. A tak jim povídám: Když je teda každej člověk originál a já tak nějak nejvíc, tak proč si nemůžu po svým dál povídat s polštářem, i když už jsem velkej? Tos měl vidět, jaká přišla přednáška… Že je chytám za slovo, což jsem nikdy dřív nedělal, ale to je určitě z přetažení, tyhle moje vzdory, tak ať si jdu okamžitě lehnout a přijdu, až budu odpočatej. Jenže, Utíne, já jsem odpočatej! Jsem úplně příšerně, ukrutně odpočatej. Prostě je jen nuda být tu pořád sám.

Víš, co jsem letos napsal Ježíškovi? Že bych si přál kamaráda. Jen jednoho, klidně malýho, ale opravdickýho. Nezlobíš se, Utíne, viď? Nezlobíš… To je právě to. Ty se na mě nikdy ani nezlobíš.

Pojď, jdem spát. Moje okno svítí ve dvoře zase jako poslední.

„Tak vylez, Tondo! Pojď, začíná škola!“

„Vždyť už jdu…“

Tohle nepochopím. Kde bere táta tolik elánu? Každou sobotu ráno vypadá, že se nemůže dočkat, až mi začne konečně vykládat o starým Řecku, o stavbě buňky, národní hymně nebo tání ledovců. Jako by neležel v knihách celej týden v práci a nestačilo mu to. Nejspíš si myslí, že to baví i mě. A nakonec má asi pravdu, většinou mě to docela baví. Mám rád, když vypráví příběhy. Mám pak na chvíli pocit, že se aspoň něco děje.

„Jenže, táto, dneska už se učit nemáme.“

„Učíme se přece každou sobotu, Tondo!“ diví se táta. „Přes týden si odbudeš češtinu a matiku s maminkou a v sobotu spolu máme klid na to nejlepší!“

„Jenže dneska není jenom sobota,“ zkouším to. „Podle mě jsou už i vánoční prázdniny.“

„Takže se teda učit nechceš?“

„Ale já nevim, klidně… Jau!“

Tohle fakt zabolelo. Do chodidla. Jako šlápnout na ježka.

„Ty blbý hračky! Furt máme po celým bytě rozházený hračky, plnou podlahu!“

„Přesně tak, Toníku, protože tu bydlí dvě miminka,“ usmívá se táta, jako by ho nic na světě nemohlo otrávit. „A kdybys nenosil na hlavě věčně nějakej hadr, tak by sis třeba i viděl pod nohy. Jau!“

„Tak vidíš…“

Táta mi sice stáhl z hlavy deku, která na mně uvízla, když jsem lezl z bunkru, ale pod ní mám stejně ještě masku. A pod ní ještě jednu. Vyrábím je většinou z kartonu. Nebo je lepím z kousků starejch novin. Dá se použít i starý tričko, anebo vlastně cokoli. Jsem mistr převleků. Je mi tam schovanýmu pod nima dobře.

„Tak si dneska dáme odpočinkový program,“ mrkne na mě táta.

Odpočinkový program u něj znamená, že bude vyprávět něco ze starýho Řecka, vsaď se, Utíne. Mýty o bozích a bohyních, o válkách a hrdinech a plavbách, je to trochu jako Pán prstenů, ale ne tak propracovaný. Nebo jako Letopisy Narnie, akorát v mýtech nejsou skoro žádný děti. A když jsou, tak je někdo sežere nebo zamorduje, což musí táta vyprávět potichu, aby to neslyšela z kuchyně máma a nedala mu kázání, že mě nesmí rozrušovat.

„A tak odvážný Théseus našel cestu z labyrintu ven díky Ariadnině niti. To byl vlastně takový provázek, jaký máme doma, Toníku. Aspoň víš, proč jsme ti taky vybrali červený. Nikdy nevíš, kdy se může hodit a kdy ti stejně jako Théseovi třeba zachrání život.“

Tak tohle ne! Tohle mě nebaví. Táta ten příběh obrátil proti mně. Théseus byl prima, dokud ho honil Mínótauros, co je napůl člověk a napůl býk a žere lidi, kteří se zamotají v chodbách jeho labyrintu. Jo, labyrint je bludiště, pokud to nevíš, Utíne. Jenže pak tam přibyla ta Ariadna a s dobrýma úmyslama Thésea přesvědčila, že má za sebou všude tahat provázek, jako to musím dělat já. A s tím nemůžu souhlasit. S tím mám příliš důvěrný zkušenosti, a je to pěkná otrava.

Nemám sílu se s tátou hádat, a tak radši řeknu, že bych chtěl ven. Jenže táta jen vzdychne. Naši vůbec často vzdychaj.

„Tak teda jo. Sroluj tady tu mapu, já uklidím knížky a půjdeme se protáhnout na dvorek.“

Jenže já nechci jít na dvorek! Chci jít s bobama do parku na kopec jako ostatní. Jenže to samozřejmě nejde, to přece víš, Toníku, děláme pro tvoje zdraví s maminkou, co můžeme… Vypnu uši, přestanu poslouchat a namáčknu se otrávěně maskou na sklo. Jak se slunce opírá do sněhu, střechy domů fantasticky zářej. Mhouřím oči, dělá to pak takový blejskavý efekty. Jenže pak si všimnu, že se dole pod domem něco děje. Na ulici stojí obrovský stěhovací auto, takže mám co pozorovat. Na pozorování z okna jsem dobrej. Ne tak moc jako na převleky, ale zkušenosti teda rozhodně mám.

Stěhováci začnou z auta vytahovat velký kusy nábytku. Je to legrační, když na chodníku ve sněhu stojí sametová sedačka a vedle ní toaletní stolek s lampou. Mezi tím vším našlapuje sněhem nějaká paní, která dává pokyny, přes velký obraz přehodí prostěradlo a — a najednou z auta vyskočí nějaký dítě s klecí. No fakt, má v ruce klec! Zničehonic ji nechá ve sněhu a tak jako zmateně poskakuje, co to dělá? A už to vidím, je to asi holka, ach jo… Ale vlasy má teda krátký a dost střapatý. Okamžitě se máchá ve sněhu, to bych udělal taky, jenže máma ji hned napomíná, aspoň si to myslím, dává jí ruku na rameno a něco povídá. Ukazujou si na náš barák. No aby ne, jestli se sem vážně stěhujou. Ta holka něco vyndá z kapsy bundy, natáhnu se na špičky, abych pořádně viděl, a najednou se to rozsvítí — jasně, baterka. Asi pořádně silná, protože… Ty kokos! Cože? Tak to jsem neviděl… Jak posvítí na náš dům, celej okamžitě zarůstá kytkama — teď uprostřed zimy! — jako nějakej zámek Šípkový Růženky nebo co. Stonky se plazí nahoru a už to kvete. Kytky šplhají výš a výš, až jsou skoro u nás ve čtyřce, chci se okamžitě zdekovat, jenže světlo baterky už dosáhlo až ke mně, nejspíš celej zarůstám růžema, což není tak hrozný, jako že ta holka zvedla hlavu a těma svejma obříma kulatejma brejlema vejrá přímo na mě. Kurčos, musí mě vidět, to je trapný, určitě si všimla, že koukám dolů, a bude si myslet, že jsem ji pozoroval. Ještě že mám tu masku… A najednou zase cvak, baterka zhasne a barák je holej, šedivej a okopanej, a holka se šourá sněhem, tahá nohy, takže za ní zůstávají čáry. Stejně hustý. Co to má za baterku?

„Tak půjdeme na ten dvůr, nebo chceš cvičit doma?“ ptá se táta dost důrazně a mně dochází, že se nejspíš neptá poprvý.

„Vidíš to, táto? Oni se sem stěhujou!“

Táta mrkne z okna.

„Asi do dvojky, včera se tam malovalo. To je dobře, dům nemá být prázdnej. Svleč se do trička, zacvičíme si teda tady.“

Táta už je v tílku, vezme si příšerný šusťákový kraťasy, ale já dál koukám, jak se ta holka choulí na chodníku v rohu sedačky. Pak se vymrští, udělá pár dlouhejch kroků a hop! Nekecám, skočila rybičku do závěje, rozplácla se a něco drží v ruce. Je bílá jak sněhulák, ale dala tomu pusu, teď to hladí prstem a šup s tím do klece. Máma ji celou oprašuje, nejspíš dostane pěkný kázání, a pak zmizej ve vchodu. Konec představení.

Honem zavřu oči. Každý den musím chvíli povinně meditovat a zjistil jsem u toho zajímavou věc. Když se dole v baráku zabouchnou dveře a ty máš právě zavřený oči a pekelně se soustředíš, ucítíš to až tady nahoře u nás v bytě. Není to slyšet ušima, ale ucítíš to někde takhle tady nad břichem, trochu se to v tobě zachvěje. Cítíš to taky, Utíne?

Táta vidí, jak se nehybně soustředím, a je spokojenej. Myslí, že medituju, ale já poslouchám dveře, a jestli je ta holka už vevnitř. Pustil mi k tomu hudbu a sám se ponořil do tai-chi. Vypadá jako kung-fu panda ve výcviku, stojí mezi kostkama lega, na noze mu visí jedno dvojče a zkouší ho chytit za šňůrku od trenek. Ale táta jako pravej mistr zhluboka dýchá, točí rukama a dělá, že žádný děti nemá. Stojí ke mně zády, takže se odhodlám k činu. Nic hrdinskýho, prostě jen docela malej sobotní výlet. Je mi jedenáct, tak snad můžu vyjít z bytu na chodbu, no ne? Našlapuju jako nindža, co nejpotišeji zmáčknu kliku — a jsem venku. Jen špulka provázku, kterej mám zezadu zaháknutej za kalhoty, se v chodbě otáčí a tiše cvaká, jak se provázek odvíjí. Jenže tenhle zvuk už nikdo nevnímá, protože když chodím, cvaká to doma furt.

No jo, jsou tu! Obě, i s klecí. Stojej dole v hale a mluvěj s domovníkem. Dřepnu si za zábradlí a koukám dolů, radši opatrně, protože s tímhle chlápkem je fakt neradno si zahrávat. Má na mě odjakživa pifku, pořád mě sleduje. A rozhodně mě nevidí rád.

„Silvie Silvestrová,“ představí se ta paní a zní to, jako by zpívala.

Zdá se mi to, nebo se fakt trochu uklonila, když domovníkovi podala ruku?

„Tak jste tady…“ zabručí domovník.

Prohlíží si ji a tu její hubenou ruku u toho drží a drží pořád dál. Ty jo, to je trapný… Nemůžu to vidět, strašně nerad se dívám na trapný věci.

„Já jsem Slávka!“ ozve se domem jako kanón a ruka tý holky vystřelí k domovníkovi. Zapumpuje mu tlapou, čímž mámu vysvobodí.

Domovník na ni nevěřícně mžourá, no jasně, je mu asi sto padesát, takže to chvíli trvá, než zaostří. Ale pohled má pořád děsivej, člověku se zdá, že když na něj kouká, vidí mu až do tlustýho střeva. Navíc měří nejmíň dva metry, a to je už dost shrbenej. Když stojí v hale v přízemí, hlavu má pomalu v prvním patře a těma dlouhejma pavoučíma rukama dosáhne, kam chce. Když se natáhne, celej ten starej rohovej barák obrůstá dokola kolem něj.

„Tenhle je od domu, tenhle od bytu a tadyten od půdy,“ podává jim klíče.

„A je tu sklep?“ vyhrkne ta Slávka a domovník se nad ni výhružně nakloní. Je to divný, ale Slávka vůbec nevypadá, že by si z něj něco dělala. Zase vytáhne tu svoji baterku a trochu od boku, aby to nebylo moc nápadný, na něj posvítí. Domovník sebou cukne, zamrká a já vidím, že se mu na tý protáhlý bledý hlavě objevila indiánská čelenka s orlíma perama, vypadá jako starej vrásčitej náčelník — ale baterka rychle zhasne, protože paní Silvestrová plácla Slávku po ruce. Takže domovník je zase normální, i když se toho dojmu už nezbavím, vážně je to takovej starej zachmuřenej náčelník, poslední ze svého lidu, po nocích nejspíš kouří dýmku míru a zpívá táhlé písně o nekonečných pláních. Kdo ví.

„Pro vaše bezpečí,“ zasípá domovník a propaluje Slávku očima, „na chodbách nenadávat, nehádat se, po schodech neběhat — a žádný vylomeniny, jasný?“

Aha, tak je to spíš pořád ten starej protivnej domovník, kterýmu není dobrý křížit cestu.

Vtom se celej dům zatřese. Ještě jednou a ještě. Něco se vzpříčilo ve dveřích a nemůže se to vejít dovnitř. A ne, není to buldozer — je to moje máma…

„Vzala jsem letos jedličku, ať to chvíli vydrží!“ zahlaholí na celou chodbu. Konečně protlačí stromek dveřma a je vevnitř. Nadhodí si tašku s nákupem, druhý dvojče v nosítku na břiše, a vyčerpaně odfoukne. Proč mi neřekne o pomoc? Klidně jsem mohl jít s ní. Ale to by mi to museli dovolit…

„Petře!“ křikne nahoru do baráku, až z toho domovníkovi cukne oko. „Petře, pojď mi pomoct!“

Jenže táta neslyší, nahoře hraje hudba, táta má přece hodinu tělocviku.

„Ježiši, no ne, jste to vážně vy?“ valí máma oči na Silvii Silvestrovou a nechá sítí obalenej strom skutálet na zem. „Je mi hrozně líto, co se vám stalo…“ koktá trochu překvapeně a pořád si ji prohlíží. „Jste ve skutečnosti ještě daleko krásnější než v časopise!“ zamrká a mně to zase přijde ukrutně trapný.

Jenže jak hodím hlavou, abych se na to nemusel dívat, zavadím zobákem o zábradlí a zavrávorám. To jsem si dneska musel vzít zrovna tu kačeří masku?

Máma mě okamžitě zmerčí a je zle. Zpucuje mě před tou novou holkou, vůbec jí to není blbý. Co tady jako sám dělám? Kde se potuluju, co kdyby se mi něco stalo? Přiloudám se k nim dolů, stejně to nemá cenu oddalovat. Tak jako tak se s nima někdy budu muset seznámit.

„Super maska!“ usměje se Slávka na můj zobák a já nedokážu odhadnout, jak to myslí. Vidím jen, že jsou ty její brejle zblízka fakt obrovský a že má v tý kleci andulku. Ještě že ji chytila, ta by teď venku zmrzla… Tak hotovo, klidně bych se mohl otočit a jít, jenže máma už se nadechla a nic ji nezastaví. Hned vysvětluje, že jsem jejich Toníček a že jsem moc moc nemocný a musí se na mě dávat pozor. Ať se kroutím, jak chci, stejně mě obejme a pohladí.

„Takže pozor, mladá dámo! Opatrně, opatrně.“

Perfektní seznámení. Trapný, trapný, trapný. Popadnu strom a chci zmizet, ale Slávka ho čapne za druhej konec a stoupáme po schodech za sebou. Chci jít rychle, ale zaprvé to je docela těžký a zadruhé mi po pár krocích někdo přišlápne provázek. Když jsem daleko od bytu, tak se špatně navíjí a kroutí se za mnou po zemi jak červenej had.

„To je nějaká hra?“ zeptá se Slávka se zájmem.

„Ne, to jsem já,“ řeknu trochu naštvaně. „Mám to od rodičů.“

Dál se nevyptává, což je fajn. Jenže katastrofy zdaleka nekončí. Právě procházíme kolem neblahých dveří s cedulkou Bečkovi, když se rozletěj dokořán a vyvalí se z nich — správně, Utíne — Bečková.

„Aáá, ahá, tak tady je ta naše padlá hvězda,“ směje se strašidelným hrdelním smíchem a hned se hrne k paní Silvestrové.