Elena
Mračna nad turnajem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Nele Neuhausová

Elena: Mračna nad turnajem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nele Neuhaus – Elena – Schatten über dem Turnier (vol. three)

© 2017 by Planet! in Thienemann-Esslinger Verlag GmbH, Stuttgart

© mariait / Shutterstock.com

Translation © Ivana Führmann Vízdalová, 2018

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-5058-0

ISBN e-knihy 978-80-264-XXX-X (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-XXX-X (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-XXX-X (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Kapitola 1

„Eleno!“ Tátův hlas zněl netrpělivě. „Proč ti to tak dlouho trvá? Je půl sedmé!“

„Už jdu!“ zavolala jsem. Trvalo mi půl hodiny, než jsem si trochu slušně vyčistila nehty, a teď mi ten čas chyběl. V koupelně se mi za zády objevil bratr Christian a mně leknutím ujela ruka s řasenkou.

„Sakra!“ zaklela jsem a nešikovně se pokoušela vatovou tyčinkou odstranit vzniklou škodu.

„Co máš dneska ještě v plánu?“ zeptal se posměšně Christian. „Chceš někoho vyděsit k smrti?“

„Ty radši zmlkni!“ odsekla jsem naštvaně. Líčení vůbec nebyla moje silná stránka, ale dneska večer jdu poprvé životě na jezdecký ples, a tak chci vypadat obzvlášť dobře. Bohužel teď je to přesně naopak. Oči mi nahoře i dole rámují tlusté černé čáry a řasy vypadají jako slepené pavoučí nohy. Vždycky, když jsem si chtěla na kraji očního víčka tužkou na oči namalovat úzkou linku, ruka se mi nekontrolovatelně roztřásla a víčka mi začala cukat.

„Na,“ podával mi Christian mokrou žínku. „Smyj si to dřív, než tě někdo uvidí. Vždyť je to trapný.“

Vztekle jsem po bratrovi blýskla očima, popadla krabičku s odličovacími ubrousky a zoufale si třela okolí očí čtverečkem nasáklým olejem.

„Co to, že ty ses tak hodil do gala?“ zeptala jsem se. „Chtěl jsi přece jít v džínech.“

„Rozmyslel jsem si to. Koneckonců budu dneska večer oslavován coby mistr Hesenska,“ odpověděl a se spokojeným úsměvem se na sebe zadíval do zrcadla. „Myslím, že vypadám dobře, ne?“

Měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a dokonce si vzal i kravatu, tmavé vlasy si s pomocí gelu sčesal dozadu.

„Moc dobře,“ přikývla jsem, ale neodpustila si kousavou poznámku. „Jako Justin Bieber v obleku z prvního přijímání.“

Úsměv mu ze rtů rázem zmizel. „To není pravda,“ odporoval. „Ale ty vypadáš jako Vinnetouova sestra na karnevalu.“

Do očí mi stouply slzy, protože měl pravdu. Vypadala jsem děsně. Odličovacím ubrouskem jsem si řasenku a čáry oční tužky rozmazala po celém obličeji, na tvářích se mi udělaly rudé skvrny a oči mě pálily jak oheň.

„No prosím vás, kde jste takovou dobu?“ vešla do koupelny maminka. Pohled jí padl na mou tvář v zrcadle. „Proboha, Eleno! Co sis to udělala?“

„Chtěla jsem se jen trochu namalovat. A myslela jsem, že tímhle to půjde setřít,“ stěžovala jsem si a zvedla dózičku s tím odličovacím šmejdem.

„Tohle ti ale s voděodolnými líčidly nepomůže.“ Maminka se usmála. „Pojď se mnou dolů. To zvládneme.“

„Počkej ještě chvilku!“ pobaveně se uchechtl Christian. „Jen udělám fotku pro Tima na památku.“

„Opovaž se!“ Napůl poslepu jsem tápala po schodech dolů kolem tatínka, který už stál v chodbě s klíčky od auta v ruce, a teď mu při pohledu na mě klesla čelist.

„Vydrž dvě minuty,“ otočila se k němu maminka a vedla mě do koupelny rodičů.

„Sedni si na záchodovou mísu a zavři oči.“

„Proč to holky v naší třídě umějí a já ne?“ zeptala jsem se nešťastně, když mi omývala rozmazaný obličej nějakou tekutinou.

„Protože nemají nic lepšího na práci než celé hodiny stát před zrcadlem a zkoušet si to,“ odpověděla maminka. „Ostatně nejsem si jistá, jestli to opravdu umějí. Nalíčit se tak, aby člověk nevypadal zmalovaný, je totiž opravdu umění. Tak, teď ještě trochu pudru, aby ses neleskla. A hotovo!“

Otevřela jsem oči a vstala. Vinnetouova sestra zmizela a v zrcadle se na mě díval důvěrně známý obličej.

„Díky, mami,“ oddychla jsem si s úlevou.

„Rádo se stalo,“ usmívala se a vystrkovala mě z koupelny. „Ty nemáš líčení zapotřebí. Ale když budeš chtít, ukážu ti pár triků.“

O deset minut později jsme seděli v autě a tatínek ještě krátce zastavil na autobusové zastávce, kde na nás čekala Melike. Christian samozřejmě neměl nic lepšího na práci a hned mé nejlepší kamarádce vykládal o mém nepodařeném pokusu nalíčit se.

„Někdo, kdo se na jezdecký ples oblékne jako Justin Bieber na první přijímání, by měl raději být zticha,“ poznamenala jsem. Melike se zasmála, Christian mě štípnul do paže a syknul: „Indiánská skvav!“

Tatínek a maminka šli na každoroční ples krajského jezdeckého spolku zase poprvé po mnoha letech. Tentokrát pro to měla naše rodina několik dobrých důvodů, protože Christian a tatínek loni v létě vyhráli v Eschwege tituly mistrů Hesenska a já na podzim s Quintanem vyhrála ve své výkonnostní třídě krajské mistrovství. Všichni tři tedy budeme vyznamenaní. Stejně jako Tim, nejúspěšnější juniorský jezdec Hesenska, který na celoněmeckém mistrovství obsadil třetí místo. Nálada v autě byla bezvadná a já si vzpomněla na jízdy s rodiči před nějakým, nepříliš dlouhým, časem, při kterých se buď hádali, nebo oba zarytě mlčeli. Přihodilo se toho hodně od onoho neblahého dne, kdy se na Kosím dvoře objevil exekutor a rodiče se dozvěděli, že dvůr musí do nucené dražby, protože dědeček nadělal obrovské dluhy u banky. Finanční problémy visely nad naší rodinou i Kosím dvorem jako temný stín a pro mě to nebylo o nic jednodušší, když jsem se zamilovala do Tima Jungbluta. Tim byl jediný kluk, do kterého jsem se nesměla zamilovat, protože byl syn Richarda Jungbluta, jemuž patřil Sluneční dvůr. Mezi Jungblutovými a mou rodinou už strašně dlouho panovalo hluboké, zatvrzelé nepřátelství a ještě ke všemu Christian nenáviděl Tima za to, že na turnajích byl často lepší než on. Táta s maminkou se hádali tak dlouho, až si maminka sbalila kufr a odjela k rodičům. Tenkrát jsem se bála, že budeme nuceni Kosí dvůr prodat, protože tatínek musel převzít dědečkovy dluhy. Jediným světlým paprskem v té době pro mě byl můj hřebec Fritzi, kterého jsem potají spolu s Melike a Timem trénovala na lesní louce. Ale potom se všechno obrátilo k lepšímu. Tatínek výhodně prodal svého nejlepšího koně Laguna, a tak mohl splatit většinu dluhu. Maminka se vrátila a od mistrovství světa v létě v Eschwege byli Christian a Tim kamarádi, protože Tim mému bratrovi zachránil život. Ano, tolik se toho změnilo! Tim teď mohl kdykoli přijít na Kosí dvůr a také k nám často chodil, protože i u něj se všechno změnilo. Jeho příšerný otec byl od léta ve vězení a čekal na soudní proces, protože s bandou zlodějů koní kradl koně po celém Německu a prováděl ještě další špatné věci.

Právě jsme vjížděli na parkoviště víceúčelové haly v Griesheimu, kde se letos jezdecký ples konal, když mi zapípal mobil. Došla SMS od Tima. „Musím ještě rozdělit seno a nakrmit a pohlídat Ginu, než se vrátí máma. Přijdu později, sorry! Líbá T.“

„Tim přijde později,“ oznámila jsem ostatním lehce zklamaně. „Musí ještě krmit.“

„Co teď se Slunečním dvorem bude?“ zeptala se Melike.

„Nemám tušení,“ pokrčila jsem rameny. „Timova máma se o stáj vůbec nestará.“

„Zrovna dneska odpoledne mi volali Engelbert Maiwald a Corinna Faistová, že by se rádi vrátili k nám na Kosí dvůr,“ ozvala se maminka. „Zřejmě se jim na Slunečním dvoře už nelíbí.“

„No jen ti dva ne!“ zvolal Christian, který celou cestu ťukal esemesky do mobilu.

„Stejně teď nemáme žádné volné boxy,“ připomněl tatínek. „V neposlední řadě díky Lájošovi máme všechno plné. A než bude hotová nová stáj, potrvá to určitě do ledna nebo února.“

Doktor Lájoš Kertéczy byl zvěrolékař a starý přítel tatínka a maminky. I on byl zapletený do temného rodinného tajemství, které způsobilo nepřátelství mezi Timovou a mojí rodinou. Lájoš strávil léta v cizině, než se opět vrátil a nastěhoval se do staré myslivny uprostřed lesa, která patřila Timovu dědečkovi Friedrichu Gottschalkovi. Melike a já jsme Lájoše nejdřív považovaly za zloděje koní a strašně jsme se ztrapnily, ale nenaštval se na nás. V myslivně však Lájoš neměl dost místa pro koňské pacienty a já dostala nápad, aby koně přestěhoval k nám na Kosí dvůr. V době, kdy se nám vedlo tak špatně, totiž opustilo Kosí dvůr mnoho zákazníků s koňmi. A tak jsme měli dost místa pro Lájošovy čtyřnohé pacienty. Také díky němu přicházeli noví zájemci s koňmi k ustájení. Mezi nimi i Kiki Denningerová a její bratr Fabian, Meličin přítel.

Maminka rezervovala pro lidi z Kosího dvora celý stůl, abychom mohli sedět všichni pohromadě. Já ještě nikdy na jezdeckém plese nebyla a připadalo mi trochu legrační, jak cize a nezvykle vypadali lidé, které jsem znala jen z turnajů v jezdeckých kalhotách a holinkách. Na některé jsem se dokonce musela podruhé zadívat, abych je poznala. Každou chvilku jsem mrkla na mobil a doufala, že se Tim ohlásí. Hudba byla hodně hlasitá a jednoznačně zaměřená na generaci mých rodičů, tatínek a maminka se v každém případě bavili a hned po jídle zmizeli na taneční parket.

„Tví rodiče jsou jako čerstvě zamilovaní,“ křikla mi do ucha Melike.

Přišlo mi to trochu trapné, ale měla jsem z toho radost. Maminka vypadala opravdu šťastně, a také si to zasloužila, po všem tom trápení posledních let. Teď na Kosím dvoře všechno šlo jako po másle. Časy, kdy každý den slova „soudní exekutor“ a „nucená dražba“ patřila ke slovní zásobě rodičů, byly naštěstí za námi. Tvrdou prací, spoustou energie a s porcí štěstí tatínek s maminkou překonali finanční krizi, do které dědeček před dvěma lety Kosí dvůr uvrhl. Timův dědeček Friedrich Gottschalk, nejlepší kamarád mého dědečka, dal tatínkovi spoustu dobrých rad. Je majitelem velké stavební firmy a dobře se vyzná ve finančních záležitostech. Nejprve se postaral o to, aby rodiče přešli od banky, která tehdy dědečkovi ze dne na den zavřela peněžní kohoutek, k jiné bance, u níž dostali výhodnější podmínky pro svůj úvěr. Navíc byl ještě jeden velký pozemek, který do té doby nebyl nijak využitý a měl jen malou hodnotu, převeden na stavební pozemek. Za výtěžek z jeho prodeje bylo možné zaplatit zbytek dluhu a dokonce to stačilo ještě na postavení druhé jízdárny s novým stájovým křídlem. Navíc mohly být konečně opraveny děravé střechy, rozvody vody a obnovena podlaha v kryté jízdárně. Ano, budoucnost Kosího dvora vypadala růžověji než kdykoli dřív, a to byl jistě taky důvod, proč tatínek a maminka tak bezstarostně a radostně tančili.

Posadila jsem se tak, abych viděla na vchod do sálu, a střídavě se dívala na dveře a na svůj mobil. Bylo tu horko a špatný vzduch, hlasitá hudba, hlučná změť hlasů a smích znemožňovaly rozhovor. Ale vypadalo to, že se všichni dobře baví – jenom já ne.

„Přišel Fabian. Jdu za ním,“ zakřičela mi po chvíli do ucha Melike. „Jdeš se mnou?“

„Přijdu za vámi za chvíli!“ odpověděla jsem stejně hlasitě. Melike rychle zmizela na parketu. Upíjela jsem vlažnou kolu a marně stále kontrolovala mlčící mobil. Seděla jsem sama u stolu plného napůl vyjedených talířů, skleniček, lahví a květinové výzdoby a připadala jsem si zbytečná jako zapomenutá Popelka. Přála jsem si být daleko odtud. Christian seděl s partou kamarádů, rodiče tančili, jako by chtěli vytancovat rekord, a všichni ostatní z naší stáje někam zmizeli. Nakonec jsem stůl opustila i já a prošla předsálím. Venku před skleněnými dveřmi stáli ve skupinkách kuřáci. Otevřela jsem dveře na dámské toalety a málem jsem padla na záda ven. Oblak z laku na vlasy, parfémů a potu, který se na mě vyvalil, mi málem vzal dech. Před zrcadly se tlačily dívky a ženy, upravovaly si vlasy a líčení. Postavila jsem se do řady k toaletám. Kde jen Tim zůstal? V půl desáté měli být na pódiu plesového sálu předávány odměny mistrům a teď už je čtvrt.

„Ahoj,“ ozvalo s najednou vedle mě.

„Ahoj Kiki,“ odpověděla jsem. Od loňského léta, kdy s Fabianem ustájili koně Carina a White Face na Kosím dvoře, se Kiki hodně změnila. Tenkrát nosila velmi krátké vlasy obarvené na platinovo a v nosní přepážce i v obočí měla pár piercingů. Teď všechen kov z jejího obličeje zmizel a přírodně světlé vlasy jí spadaly na ramena. V černých korzetových šatech a s velkýma nebesky modrýma očima jí to moc slušelo. Položila si kabelku na kraj umyvadla a vylovila taštičku s líčidly.

„Hele, nevíš, co se stalo s Melike?“ zeptala se mě a záviděníhodně šikovně si upravila oční stíny.

„Co myslíš?“ předstírala jsem údiv.

„Ještě před pár dny byli s Fabim k sobě nalepení jako žvejkačka. Ale něco se muselo stát. Ona tancuje s námi a on sedí v koutě jako hromádka neštěstí.“

„O žádné hádce mi neříkala,“ odpověděla jsem vyhýbavě. To také byla pravda. Nepohádali se, ale Fabian prostě šel mé kamarádce na nervy.

„No jo,“ naklonila se Kiki dopředu, poprášila si obličej pudrem a kriticky se zadívala do zrcadla. „Pravděpodobně to Fabian zase přehání se svou pozorností. Už když chodil s poslední přítelkyní, tak jsem mu radila, aby jí nechal  trochu dýchat. Ale on je zkrátka takový.“

Co jsem na to měla povědět? Chce mě vyslýchat?

„Já se jim do toho nepletu,“ poznamenala jsem stísněně.

Zahučelo splachovadlo, kolem mě se protlačila tlustá žena a otřela se o mě zpocenou nahou paží.

„Přijde ještě Tim?“ zeptala se Kiki mimochodem a ukládala si taštičku s líčidly do kabelky.

„Měl to v úmyslu,“ odpověděla jsem.

„Ale u vás je všechno v pořádku, ne?“

„Ano. Proč se na to ptáš?“ Její otázka mě udivila.

„Jen tak,“ zasmála se Kiki. „Tak za chvíli na parketu.“

Jedna ze šesti toaletních kabinek se uvolnila a já byla na řadě. S návratem do sálu jsem moc nepospíchala. Mé nadšení pro plesy se po dnešním večeru bude držet v mezích, to jsem teď věděla úplně jistě. Najednou mi zazvonil mobil a já zmateně hrabala v malé černé kabelce, kterou mi maminka půjčila na dnešní večer. Tady je!

„Ano, Time?“ vykřikla jsem a opřela se ramenem do dveří, ale ztratila jsem rovnováhu, protože současně někdo na druhé straně dveře otevřel. Zapotácela jsem se, mobil mi vypadl z ruky a přistál na podlaze. Mě před stejným osudem zachránily paže cizího muže.

„Hoplá,“ ozval se hluboký hlas. Zmateně jsem se podívala do pobavených zlatohnědých očí, potom mi pohled sjel na Arianu Teichertovou.

„Sedlácký nemehlo,“ sykla a posměšně se ušklíbla.

Zase jednou vypadala dokonale, jako filmová hvězda, na sobě měla rafinované zářivě rudé šaty, které jí odhalovaly ramena a polovinu zad, na nohou střevíčky na podpatcích, na kterých bych nedokázala udělat ani krok, aniž bych si zlomila kotník. V laciných tmavomodrých šatech z H&M jsem se cítila jako nemotorná kachna vedle dokonalé labutě.

„Jé, promiňte,“ vypravila jsem ze sebe.

„Nic se nestalo.“ Mladík se sklonil, zvedl mobil a podával mi ho. Bylo mu asi sedmnáct nebo osmnáct let a vypadal až nestydatě dobře. Měl tmavé, polodlouhé vlasy, tmavý oblek a bílou košili u krku ležérně rozepnutou.

„Ahoj Ariano.“ Cítila jsem, jak mi krev stoupá do tváří.

„Nechceš nás představit?“ zeptal se jí neznámý a mile se na mě usmál.

„To je Elena,“ odpověděla Ariana a změřila si mě od hlavy k patě jako odporný hmyz. Byly jsme vlastně skoro stejně velké, ale na podpatcích byla o dobrých deset centimetrů vyšší než já. Zavěsila se do krásného neznámého a zavrkala: „Pojď, Nicku, jdeme dovnitř. Za chvilku začne vyznamenávání.“

„Ach, ty budeš taky vyznamenaná? To jsem ani nevěděla.“ Nedokázala jsem si odpustit tuhle štiplavou poznámku a sklidila za ni zuřivý pohled.

„Já jsem Niklas Schütze,“ představil se mladík a podal mi ruku.

„Těší mě,“ odpověděla jsem. Znovu mi zazvonil mobil. „Sorry, musím to přijmout. Přeju hezký večer!“

Přijala jsem hovor a spěchala ven. Niklas Schütze se nehnul z místa a díval se za mnou, Ariany si ani nevšiml.

„Já to nestihnu,“ slyšela jsem Tima. Mluvil sklíčeně. „Máma přišla teprve před pár minutama domů a v tomhle hnusným počasí se nechci trmácet na mopedu až do Griesheimu. Mohla bys mi mou medaili přivézt?“

„Jasně,“ souhlasila jsem zklamaně. Tak jsem se na dnešní večer těšila!

Kapitola 2

Neměla jsem tušení, kolik jezdkyň a jezdců předseda krajského jezdeckého spolku vyznamenal. Nejprve byli na řadě voltižéři, potom vytrvalostní a westernoví jezdci, jezdci všestrannosti a drezurní jezdci a nakonec parkuroví jezdci. Na pódiu stálo už nejméně čtyřicet lidí s medailemi nebo cínovými pamětními talíři v rukou, když konečně vyvolali mé jméno. Na začátku plesoví hosté ještě vyznamenávání pozorně sledovali a poslušně tleskali, ale soustředění rychle vyprchalo a teď už skoro nikdo ani moc neposlouchal. Já jsem také vyvolání svého jména přeslechla a málem bych zmeškala své vyznamenávání, kdyby mi maminka nepoklepala na rameno. Vyšla jsem tedy po schůdcích, potřásla si rukou s několika důležitými pány a dostala ošklivý cínový talíř. Po mně vyvolali Christiana a tatínka a pak jsem dostala ještě druhý cínový talíř pro Tima. Odtud shora byl bezvadný výhled přes celý sál a já si všimla, že Niklas, ten hezký kluk, se kterým jsem se před chvílí seznámila, stojí ještě s několika dalšími mladými lidmi u barového pultu se sektem a celou dobu se dívá na mě. Těsně vedle něj stála Ariana a ve zlatě a červené barvě zářila jako vánoční stromeček.

„Znáš toho kluka, co stojí vedle Ariany u baru?“ zeptala jsem se bratra.

„Né, nemám zdání, kdo to je,“ odpověděl Christian. „Proč?“

„Jen tak. Srazila jsem se s ním, když jsem šla ze záchodu. Jmenuje se Niklas Schütze.“

„Ten Niklas Schütze? Co ten by pohledával na našem tak šíleně vzrušujícím jezdeckém bále?“

„Takže ho přece jen znáš!“

„Jestli je to ten, kterého myslím, pak už jsem ho jednou viděl jet.“ Christian se snažil v tlumeném světle sálu na dálku rozeznat Niklasův obličej. „Loni byl evropským mistrem juniorů a jezdí za Švýcarsko.“

„Aha.“

Udílení cen bylo ukončeno, zazněl bouřlivý potlesk. Pravděpodobně byli všichni rádi, že skončila nudná, oficiální část plesu. Hudba znovu spustila a my husím pochodem sestupovali z pódia. Christian se vytratil směrem k sektovému baru, Fabian seděl na druhém konci stolu a já šla s Melike a Kiki na parket. Skupina, která hrála tu příšernou fidlačku, zmizela ze scény a její místo zaujal diskžokej, který přehrával aktuální žebříčky hitparád odshora dolů. Melike a Kiki si po chvíli všimli Niklase Schütze, pravděpodobně proto, že se na něj Ariana tak nápadně lepila. Kvůli hlasité hudbě nebylo zrovna jednoduché vyprávět Melike o naší srážce před toaletami.

„Celou dobu kouká jen po tobě,“ sdělila mi. „Nespustí tě z očí.“

Bylo mi to nepříjemné. O co víc bych si celý večer užívala, kdyby tady byl Tim! Bohužel tatínek a maminka nevypadali, že by měli s návratem domů nějak zvlášť naspěch. Seděli se známými u stolu vzdáleného od reproduktorů dýdžejovy hudební aparatury a zjevně se skvěle bavili. Christian a jeho kámoši samozřejmě byli příliš nad věcí, než aby tančili, a tak byl parket zaplněný skoro samými děvčaty a mladými ženami.

„Arianu pořádně štve, že ten kluk celou dobu civí jenom na tebe,“ vykřikla mi do ucha Melike. „Hele, teď jde ven – a Ariana ťape za ním! To je tedy trapný!“

„Ariana lapá kořist!“ zavolala mi do druhého ucha Kiki. „Podle toho, jak jde, myslím, že je pořádně namazaná.“

Mě to ale vůbec nezajímalo. Musela jsem se ovládat, abych se pořád nedívala na mobil. Tancovali jsme a tancovali, protože Melike za žádnou cenu nechtěla mluvit s Fabianem a bylo dávno po půlnoci, když rodiče konečně vstali. Kiki a Fabiana před čtvrt hodinou vyzvedla jejich máma, vzduch byl tedy čistý.

„Uf,“ odfoukla si Melike. „Nutně musím na WC!“

„Jdu s tebou.“ Po třech hodinách tance mě bolely nohy a bylo mi horko. Plesový sál se už dost vyprázdnil, jen u sektového baru stál ještě hrozen lidí. Před dámskými toaletami bylo rušno.

„Co se tu děje?“ zeptala se Melike.

„Ariana je už přes hodinu zavřená na záchodě,“ vysvětlovala nám tmavovlasá dívka, kterou jsem viděla dřív na několika turnajích, a chichotala se. „Asi je opilá.“

„Myslela jsem, že už je dávno pryč.“ Překvapilo mě to. Od chvíle, kdy ze sálu odešel Niklas Schütze, jsem neviděla ani Arianu.

„Pro mě za mě tam může třeba přespat,“ poznamenala kamarádka tmavovlásky. Melike neměla Arianu v lásce, ale ještě víc nesnášela nespravedlivost a škodolibost.

„Kouknu se tam,“ rozhodla se proto. „Eleno, pomoz mi nahoru.“

Zkřížila jsem ruce a posloužila jí jako stupátko.

„Tak co?“ supěla jsem.

„Vypadá to, že potřebuje pomoc.“ Melike se navzdory šatům přehoupla přes dělicí stěnu, zmizela na druhé straně a vzápětí otevřela dveře zevnitř. Uviděla jsem Arianu, která seděla vedle záchodové mísy a už vůbec nevypadala perfektně. Měla zavřené oči, líčení úplně rozmazané, rozcuchané vlasy jí visely do obličeje. Ke dveřím se začali tlačit senzacechtivé holky, každá chtěla ulovit aspoň jeden pohled na Arianu.

„Dojdu pro rodiče,“ prohlásila jsem a tlačila se ven mezi zvědavci. Přitom jsem zaslechla pár škodolibých poznámek.

„No jo, nejspíš ji natvrdo odmítnul.“ „Dobře jí tak, náně blbý!“ „Ariana leží opilá na záchodě!“

Tatínek s maminkou zrovna s několika známými vycházeli ze sálu a když jsem jim pověděla, co se stalo, tatínek šel hned se mnou.“

Maminka přivedla Jürgena Bergmanna, hessenského trenéra juniorů, u něhož Ariana trénovala se svým koněm Con Amore od té doby, co byl Timův otec ve vězení. S ním a ještě několika jezdci z jeho stáje přišla Ariana na ples.

„Jak jen může udělat něco takového!“ rozčiloval se. „Slíbil jsem jejím rodičům, že na ni dohlédnu, ale nemůžu stát celý večer vedle ní.“

„Nejlepší by bylo, kdybys zavolal pohotovost,“ radila mu maminka.

Ariana pomalu přicházela k sobě. Tatínek ji vynesl ze záchodu a posadil v hale do křesla.

„Co jsi vypila?“ zeptal se.

„Dvě skleničky sektu, nebo tak. Vůbec ne moc,“ pletl se jí jazyk. „Já chci domů!“

„Brr, to je děs,“ odvrátil se Christian s odporem. „Opilý holky jsou absolutní horor!“

„Tak, děti, jedeme domů,“ prohlásila maminka. „Jürgen zatelefonoval Arianiným rodičům, přijedou si pro ni.“

„Nechápu, že na takové akci nalévají mladistvým alkohol,“ rozčiloval se tatínek cestou domů.

„Taky nenalévají,“ namítl Christian. „Ale Ariana si vždycky nechala přinést něco k pití od starších.“

„Kromě toho už pár týdnů skoro nic nejí,“ dodala jsem. „Myslí si totiž, že je moc tlustá.“

„To taky je,“ přikývl Christian.

„Nesmysl!“ ostře ho přerušila maminka sedící za volantem. „Ariana je přece štíhlá jak proutek!“

„Nahoře to ještě jde, ale zadek má větší než její kůň,“ zasmál se zle Christian.

„Tedy já bych si na jejím místě už netroufla jet na žádný turnaj,“ prohlásila jsem „Každý ji tam dneska viděl ležet. To je přece šíleně trapný!“

„Myslím, že to děvče má problémy,“ poznamenala maminka.

„To tedy určitě má,“ přisvědčila Melike s povzdechem. „Opravdu si to arogancí, s jakou se pořád předvádí, už rozházela skoro s každým.“

V autě se pomalu oteplovalo, seděla jsem pohodlně mezi Christianem a Melike a najednou jsem si uvědomila, jak moc jsem unavená. Doslova mě přemohl záchvat zívání. Kvůli tomu vzrůšu s Arianou jsem se dokonce zapomněla podívat na mobil, jestli mi Tim odpověděl na mou esemesku na dobrou noc. Ale asi už dávno leží v posteli a spí jako dřevo. Oči se mi zavíraly. Ale najednou tatínek vyslovil něco, co mě rázem probralo.

„Ty dohady o Slunečním dvoře už jsou pomalu přehnané,“ obrátil se k mamince. „Co lidi všechno nenamluví!“

„Já na řeči nedám,“ zavrtěla maminka hlavou. „Jen si vzpomeň, co všechno se tehdy vykládalo o nás.“

„A co se povídá?“ zeptala jsem se a otevřela oči.

„Někdo tvrdí, že Linda má v úmyslu pronajmout Sluneční dvůr Jürgenu Bergmannovi,“ začal tatínek. „Jiní zase prohlašují, že nájemcem bude nějaký bohatý podnikatel a Bergmann bude jen trenér. A další jsou si jistí, že dvůr koupí Teichert.“

„O tom by mi Tim určitě pověděl!“ naklonila jsem se dopředu.

„No vždyť to povídám, jenom samé dohady,“ přikývl tatínek.

„Není kouře bez ohýnku,“ vmísila se Melike. Někdy mluví jako stará mladá. „Něco na tom asi bude.“

„V každém případě je jasné, že Linda jezdecký dvůr v budoucnu nemůže sama vést,“ pokračoval tatínek. „Než se Richard vrátí z vězení, musí se s tím dvorem něco dít. No však uvidíme.“

Mlčela jsem a snažila se vzpomenout si, jestli mi Tim v posledních dnech nebo týdnech vyprávěl něco o budoucnosti Slunečního dvora. Ne, ani slovo, jenom to, že teď ve stáji pracuje sám a musí dvakrát denně krmit koně, protože poslední stájník, který ve dvoře byl, zmizel hned, jakmile mu Timova máma vyplatila mzdu. Zamlčuje mi Tim něco? A jestli ano, tak proč?

Kapitola 3

Ještě pořád mnou projíždí úlek, když vidím tmavozelený džíp Timova otce. Ale samozřejmě to nebyl on, ale Timova máma, kdo nám v neděli brzy odpoledne přivezl na Kosí dvůr Tima a oba jeho koně. Když měl tatínek v neděli čas, tak v zimních měsících odpoledne rád stavěl v jízdárně parkurovou dráhu. Většina nájemců jezdila dopoledne, a tak mohl on a poďobaný žabák Jens trénovat a nikoho nerušili. Až bude hotová druhá jízdárna, která se teď staví mezi turnajovou stájí a stodolou, bude to jiné, ale do té doby se ještě musí brát ohled na zákazníky.

Od té doby, co byl Richard Jungblut ve vězení, trénoval Tima tatínek. Díky svým skvělým turnajovým úspěchům v loňském roce dostal Tim povolení startovat na velkém jezdeckém turnaji, který se koná za čtrnáct dní ve velké veletržní hale ve Frankfurtu, a dokonce bude smět nastoupit v mezinárodním turnaji proti všem slavným jezdcům světové třídy.

Auto s přívěsem pro koně zastavilo u turnajové stáje. Fritzi vystrčil hlavu z okna boxu a hlasitě zařehtal. Byl strašně zvědavý a celý den sledoval, co se na dvoře před jeho oknem děje.

„Ahoj!“ zavolala jsem na Tima, když vystoupil.

„Ahoj!“ odpověděl a šel k přívěsu, aby spustil výstupní rampu. Gina, jeho mladší sestra, seděla na zadním sedadle džípu a zamračeně zírala před sebe. Zaklepala jsem na okýnko a zamávala jí, ale místo aby odpověděla na pozdrav, vyplázla na mě jazyk.

Od té doby, co táta, na kterém lpěla, nebyl doma, nevkročila do stáje a ani se nestarala o svého ponyho.

Melike a já jsme pomáhaly Timovi vyvést z přívěsu Juke Box a Tanot de Chardin a odnášely s ním koňské postroje do čisticího boxu.

„Přijedu pro tebe tak kolem šesté. Tak se tu mějte!“ rozloučila se Timova máma.

Linda Jungblutová si se svým manželem nic moc hezkého neužila, ani s ním skoro nikdy nejezdila na turnaje. Lájoš vyšel ze stáje a pomohl jí odpojit koňský přívěs od džípu. Pak se objevila ještě maminka a všichni tři se zapovídali. Dřív byli všichni opravdu dobří přátelé, tak jako Tim, Christian, Melike, Fabian, Kiki a já dneska. Trávili spolu každou volnou minutu na Kosím dvoře a o víkendech společně jezdili na turnaje, Časem se tatínek zamiloval do maminky a Lájoš do Lindy, Timovy mámy. A pak se náhle přátelství rozbilo, protože na zpáteční cestě z turnaje způsobil Richard Jungblut těžkou autonehodu, při které zemřela maminčina sestra Viola. Richard vypil o pár piv víc, než směl, ale podařilo se mu svalit vinu na Lájoše. Ten byl odsouzen a musel do vězení, Linda se provdala za Richarda, a to byl důvod, proč mí rodiče Jungblutovy nesnášeli. Tim, Melike a já jsme teprve před rokem odhalili tohle tragické rodinné tajemství, o kterém naši rodiče nikdy nemluvili.

Melike a já jsme přivázaly Juke Box a Tanot v čisticím boxu mezi turnajovou a školní stáj, Tim přivlekl postroje. Sňala jsem Tanotovi transportní kamaše.

„Už jsi slyšel tu story o Arianě?“ začala zatepla klevetit Melike, když Tim Tanotovi přetahoval přes hlavu stájovou deku.

„Elena mi to vyprávěla po telefonu.“

Někdy se s Timem dalo nádherně povídat o druhých, jako s nejlepší přítelkyní, ale teď už byl pár týdnů jiný, i dneska ráno po telefonu byl divný. Proto jsem mu ani moc nepovídala o jezdeckém bále.

„Celý večer uháněla toho frajera a on ji nejspíš poslal do háje,“ pokračovala Melike.

„Jakého frajera?“ zeptal se Tim spíš zdvořile než se zájmem.

„Niklase Schütze.“ Byl to zvláštní, podivně vzrušující pocit vyslovit jeho jméno a vyhýbala jsem se přitom pohledu na Tima. Několik vteřin mě Niklas objímal a jeho neobvykle zlatohnědé oči mě minulou noc pronásledovaly do snů. Ale to Tim nemusí vědět.

„Ach,“ zatvářil se Tim překvapeně. „Co ten dělal u nás na jezdeckém plese?“

„Byl tam s lidmi ze stáje Jürgena Bergmanna,“ vysvětlovala Melike, která jako vždycky všechno věděla. „Zřejmě má u něj své koně na ustájení a trénink.“

„Ty ho znáš?“ zeptala jsem se. „Podej mi ty kamaše.“

„Ano, jasně. Je to Němec, ale jezdí za Švýcarsko, protože bydlí nedaleko Curychu. Znám ho z několika větších turnajů, kterých jsem se taky zúčastnil.“ Tim vytáhl z jednoho pytle kamaše a dal mi je. Přejela jsem prsty po Tanotově přední noze a najednou jsem sebou cukla.

„Au!“ zamumlala jsem. Opakovala jsem dotek a zase jsem měla pocit, že jsem dostala ránu elektrickým proudem. Na pohled nebylo na Tanotově přední noze nic znát, nebyla ani na dotek teplá nebo oteklá. Zvláštní.

Tatínek přišel z jízdárny a vedl za uzdu Calvadora, svého nejlepšího koně.

„Jste hotoví?“ zeptal se, když nás míjel. „Za pět minut se začíná.“

„Jé, musím ještě osedlat Fritziho!“ vzpomněla jsem si.

„Tak ale pohni. Povídat si můžete později.“