Lukáš superhrdina 2:
Hororové prázdniny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Dana Böhm

Lukáš superhrdina 2: Hororové prázdniny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Viktorce a Aničce Chytilovým,

Honzovi Brachtlovi,

Markétce a Mariánce Kurkovým

… Lukášovým prvním čtenářům

a báječné třídě paní učitelky Júlie Šicové ze ZŠ Vsetín Ohrada

„Na žížaly se chytat nesmí!“ okřikl jsem Honzu Jana, když jsem ho uviděl stát na kraji rybníka s kroutící se dešťovkou v ruce.

„Mám to promyšlené. Čum!“ nedal se Honza Jan a zahodil zmítající se žížalu do vody.

Žížala chvíli držela balanc, ale pak pro ni vyskočil kapr, zblafl ji a zase se schoval do útrob rybníka. Zůstalo po nich jen pár kol na hladině.

„No to teda čumím,“ zavrtěl jsem opovržlivě hlavou a rozvalil se na rybářské židličce. Vůbec jsem netušil, že je doma máme. Když jsme po vysvědčení šli s Honzou Janem k nám domů, abychom si prohlédli encyklopedii Ryby našich vod, co dostal Honza Jan za vystoupení, zahlédl nás táta. Asi ho zarazilo, že se skláníme nad knihou. Přišel až k nám, vytrhl nám ji z rukou a chvíli v ní listoval. Pak nám ji vrátil s tím, že teda neví, kde ty ryby fotili, ale u nás v rybníku to rozhodně nebylo. Že on v mládí taky rybařil, a hodně, ale takové kousky nikdy ani neviděl, natož aby je chytil.

„Tys rybařil?“ nevěřil jsem vlastním uším.

„Jo,“ prohodil táta, jako by se nechumelilo. Jako by nevěděl, že já chci celý život rybařit, ale zatím jsem k tomu neměl to správné vybavení, učitele, podmínky a čas. Hlavně ten čas, protože ho spoustu promarním hraním na klavír. Já vím, že se mi tím propojují hemisféry1 a že to dělám podle mámy rád (na můj názor se neptejte, máma se taky neptala) a že to dělám pro sebe (tady bych s mámou také nesouhlasil, protože pokud bych něco dělal pro sebe, pařil bych Minecraft), ale v té chvíli jsem ze všeho nejvíc chtěl rybařit.

1 Hemisféra – možná vám víc napoví, když vám prozradím, že se tomu latinsky říká cerebrum. Nepřipomíná vám to něco? Jasně že jo! Cerebrum, to je jako Cerebro – přístroj, který Charlesi Xavierovi z X-menů pomáhal vyhledávat mutanty, číst myšlenky a já nevím co ještě. Představte si, tenhle přístroj máme v hlavě (navíc napravo i nalevo, protože hemisféry jsou dvě). Stačí jenom pořádně cvičit na klavír! A pokud se vám to pořád ještě nespojilo – je to část mozku.

Když jsem to řekl tátovi, nejprve se hodně hlasitě zasmál, ale když pochopil, že to myslím vážně, poškrábal se v neviditelných fousech a prohlásil, že musíme začít výběrem správného náčiní, a vzal nás na půdu. Na půdu chodím moc rád, protože tam vždycky najdu něco, co zrovna teď nutně potřebuju a bez čeho nemůžu dál žít. Honza Jan to má úplně stejně, protože se vrhnul po motorové pile v rohu místnosti a prohlásil, že by se nám mohla hodit.

Táta zavelel, ať se soustředíme na to, kvůli čemu jsme sem přišli, a odtáhl velkou plachtu, pod kterou ležely dvě složené rybářské židličky a tři pruty, každý jinak velký. Ten největší byl podle mě určený minimálně na žraloka, ale vůbec jsem se tomu nedivil, protože od babičky už dávno dobře vím, že dneska už je možné úplně všechno. Navíc jsem byl tak natěšený, že bych si troufl i na velrybu. Popadli jsme s Honzou Janem všechno, co nám táta ukázal (i ten prut na žraloka, protože co kdyby…), a vydali jsme se k rybníku.

Když jsem pak seděl rozvalený na rybářské židličce a Honza Jan se sehnul pro další žížalu, dost mě to rozladilo. Jednak nemám rád násilí, ale hlavně jsme sem přišli ryby lovit, ne je krmit. „Nechystáš se zbytečně obětovat další žížalu, že ne?“ zamračil jsem se.

„Ne! Tuhle už hodlám napíchnout na háček. Tamta byla jen na přilákání pozornosti.“

Brrr, otřásl jsem se a vyrazil mu žížalu z ruky.

„A co máš lepšího než žížaly, ty chytrej?!“ osopil se na mě Honza Jan.

„Popcorn!“

„Popcorn?“ zopakoval Honza Jan nechápavě a zaťukal si přitom na čelo. „Vážně? A co jim k tomu jako pustíme za film?“

„Haha!“ pronesl jsem dotčeně. „Táta říkal, že ryby jsou na sladké a prý se úplně nejvíc můžou utlouct po medovém popcornu.“

„Medovém popcornu?“ nepřestával si Honza Jan ťukat na čelo.

„Jo, medovém popcornu,“ stál jsem si za svým. „Ale ten jsem nesehnal. Mám jen karamel.“ Zašátral jsem v batohu a vytáhl sáček s popcornem. Natočil jsem ho tak, aby si Honza Jan mohl přečíst nápis: Caramel Popcorn – Classic. Honza Jan na něj jen letmo mrknul, pak mi vyrval pytlík z ruky, roztrhnul ho a nacpal si do pusy hrst karamelových kuliček. Dvakrát pohnul pantem, zkřivil ústa, vypoulil oči a vyplivl rozžvýkané kuličky do trávy.

„Fuj, to je odporné!“ otřel si hřbetem ruky pusu, jako by chtěl smazat tu karamelovou pachuť, a hodil mi sáček zpátky na prsa. Pak odešel hledat další žížaly.

„Uvědom si, že ryby žijou v bahně, chutná jim všechno,“ rozumoval jsem. Navíc nevím, co má za problém, přece píšou, že je to klasika. A abych mu to dokázal, vložil jsem si opatrně jednu kuličku do úst, přivřel oči a dělal, že si ji vychutnávám. A opravdu. Příjemná karamelová příchuť se mi roztopila na jazyku. S prvním polknutím putovala do žaludku, z žaludku do palce u nohy (nedokážu vysvětlit, jak k tomu došlo, ale cítil jsem ji tam) a teprve z palce u nohy docestovala do mozku.

Můj mozek, zvyklý na stále se opakující vjemy, protože přece jen většinu dne trávím ve škole, si s něčím novým a neznámým neuměl poradit. Chvíli byl na vážkách, jestli je to dobré, nebo ne, až se nakonec rozhodl proměnit příjemnou počáteční chuť v něco, co bych rozhodně nenazval karamelovou klasikou, a poslal kuličku do palce u nohy, protože tomu přece chutnala.

Když jsem tu hrůzu snědl, zašátral jsem v pytlíku podruhé. Tentokrát jsem ale napíchl kuličku na háček. Stoupl jsem si a rozpřáhl se tak, jak mě to doma na zahradě učil táta. Tam mi to docela šlo, ale tady jsem zůstal stát s rukama za zády a nedařilo se mi prutem švihnout před sebe. Jako kdyby se háček vzadu o něco zasekl. Nedbal jsem na to a zatáhl usilovněji. Prut se napružil, ale nic víc. Zabral jsem ještě větší silou, prut se znovu napružil, ale pořád se nic víc nedělo.

Nadechl jsem se, napnul všechny svaly a naposledy jsem zatáhl. Prut se znovu napružil, ale teď v něm tak nějak cuklo a ruce se mi samy vymrštily dopředu. S nimi i prut s vlascem, háčkem, na něm napíchnutým popcornem a kupodivu ještě něčím… s mým batohem. Batoh letěl vzduchem do rybníka a já ho nedokázal zastavit. I Honza Jan odtrhl oči od právě nalezené žížaly a pohlédl na tu letící katastrofu.

Řekl bych, že to trvalo tak hodinu, možná dvě, než se ozvalo „žbluňk“ a batoh klesl ke dnu. Vynořila se po něm jen poloprázdná PET lahev s bezovou šťávou, která si teď volně plavala na hladině. Chtělo se mi brečet, ale Honza Jan se začal strašlivě chechtat, až mě to taky rozesmálo. Chechtali jsme se a ani jsme si nevšimli, že nás někdo pozoruje.

„Co to tady provádíte?!“ zaburácelo nám za zády tak nečekaně a hlasitě, až jsme oba poskočili.

Zpanikařil jsem a rozhodl se spasit útěkem do rybníka a stát se kapří potravou. Pak jsem si ale dodal odvahy a opatrně se otočil. Naproti mně se vypínal… těžko to popsat, s největší pravděpodobností to byl člověk, s menší pravděpodobností to už ale byl obr, a s ještě menší pravděpodobností přerostlý mlok. Stál tam v zelenohnědém klobouku a s holínkami, které nekončily na lýtkách ani nad koleny, ale v pase volně přecházely v náprsenku a pokračovaly k ramenům. Něco jako když si krteček nechal ušít kalhoty s kapsami, jen s tím rozdílem, že krteček byl roztomilý a neřval.

Na náprsence měl tenhle obr odznak „Rybářská stráž“ a v ruce dalekohled. Takže je to jasné! Zemřeme!

„Cos to tam hodil?“ zahartusil obr a upřel na mě krvelačný pohled.

„Nic,“ kníknul jsem a uhnul jsem před jeho mločíma očima.

„Cože? Mluv víc nahlas, nerozumím ti. A dívej se na mě, když se mnou mluvíš!“

Ale já jsem s ním mluvit nechtěl. Se sklopeným zrakem jsem dál šeptal: „Nic jsem tam nehodil. Spadlo to tam samo.“ Zatím tahle výmluva nikdy nezabrala, ale stejně je to vždycky to první, co mě napadne.

„S-a-m-o?“ hláskoval obr.

„Ano. Vlastně ne. To-totiž… By-bylo to tak, že se mi omylem zasekl háček do batohu a ten pak letěl i s ním,“ koktal jsem.

Obr udiveně pozvedl obočí, ale neřekl ani slovo, místo toho ke mně začal vztahovat svou obří dlaň. To mám za to, že jsem chtěl být odvážný. Zavřel jsem oči a očekával, že na místě umřu, ale když jsem je znovu otevřel, měl obr svou obří ruku položenou na mém rameni a já stál zaražený půl metru v zemi. Sdělil mi, ať už to víckrát nedělám, a sehnul se pro udici. Zatahal za ni a začal navíjet, až za chvilku opravdu můj batoh vylovil.

„Uf!“ oddychli jsme si s Honzou Janem společně.

Předčasně, protože když nám obr batoh podával, pronesl něco strašidelného: „Máte povolení? Ukažte mi rybářský lístek s platnou povolenkou a jednoho dospělého rybáře, který je tu s vámi.“

Rozhlédli jsme se, jako bychom hledali oporu ve vesmíru, a skutečně. Ze zatáčky se právě vyřítil Rambo! Radostně přihopsal k obrovi, dlouho očuchával jeho gumové boty, a pak nejspíše proto, že nedohlédl na konec obra a myslel si, že jsou to prostě jen boty, je očural. Obr ztuhl, koukl na psa a pak napřáhl pravou paži. Nevěděl jsem, co to s tou rukou pořád má, ale nehodlal jsem to zjišťovat. Popadl jsem psa a rozběhl se s ním do rybníka, když vtom se ze zatáčky ozvalo: „Františku, jsi to ty?“ Zastavil jsem se, protože to byl můj táta! Aleluja! Jsme zachráněni!

Táta přistoupil až k obrovi a podal mu ruku na přivítanou. „Kolik je to let, co jsme se neviděli? Pět? Šest?“ Obr se zatvářil, že je to mnohem déle, spíš že se to stalo v minulém životě, ale táta se nenechal vyvést z míry a promluvil tentokrát na nás: „Kluci, tohle je František Okoun, porybný v naší obci. Už jeho táta i děda dělali v naší obci porybné a vždycky tu byl pořádek.“

Náhle se zamračil a změřil si nás od hlavy až k patě. „Nedělali jste žádné kraviny, doufám.“ Ale hned nato se úlevně pousmál, jako by to ani nebylo možné, a otočil se zpátky na obra. „Určitě ne. Říkal jsem jim o tobě, jaký jsi byl ras2 na pytláky a jak jsi s každým hned zatočil. Pochybuju, že by si něco dovolili.“

2 Když o někom řeknete, že je ras, znamená to, že si myslíte, že je velice přísný, až bezohledný. Původně to bylo dokonce povolání, jehož náplní byla likvidace těl uhynulých zvířat, případně odchyt starých a nemocných toulavých psů. Vzhledem k tomu, že můj táta i obr jsou tak staří, že to určitě ještě sami zažili, je to jasné. Zemřeme!

Jo, teď si matně vzpomínám, že táta o někom takovém mluvil, ale znělo mi to, jako by to bylo kdysi dávno (no uznejte, pět šest let je fakt historie), a mám dojem, že jsem u toho zrovna vymýšlel strategii do Minecraftu. Přibyl tam nový mód s draky a to mě dost zajímalo…

Obr významně zašlehal mločíma očima a bez jediného slova se odebral do rybníka. Umyl si gumáky a vrátil se k nám. Během jeho nepřítomnosti jsme tátovi nastínili, co se zhruba stalo. Táta se divil. Byl přesvědčený, že šel hned za námi a že za tak krátkou dobu se přece nedá nic zkazit. Tady bych s tátou úplně nesouhlasil, protože to jednak trvalo – jak už jsem říkal, tak hodinu až dvě, než batoh dopadl do vody –, a jednak se toho zase tak moc nestalo.

Obr si to nemyslel. Když přišel s umytými holínkami zpátky k nám, naklonil se nad tátu a plácl ho po zádech. „Lístek předpokládám máš, nemusím to kontrolovat, že?“

Táta, který se po obrově poplácání chvíli pohupoval na místě sem a tam jako kyvadlo, do rytmu zaslabikoval: „Sa-mo-zřej-mě-že-ho-mám.“

Obr počkal, až se táta zastaví, a pak nastavil dlaň. Zřejmě věta „… nemusím to kontrolovat, že?“ znamenala „Naval lístek, a hned!“

I táta pochopil, oč ho obr žádá, a rozvážně sáhl do pravé zadní kapsy u kalhot. Vytáhl z ní načatý balíček hašlerek a zmuchlaný kapesník. Vrátil je tam, kde je našel, a ještě pomaleji zašátral v levé zadní kapse, odkud vyndal složenou stokorunu. Rozložil ji, uhladil, znovu ji složil a se slovy „tu mám na pivo“ ji zasunul zpět do zadní kapsy. Pak si vzpomněl, že má ještě kapsy přední. Zalovil v pravé přední, ale nic tam nebylo. Přesunul se do levé přední a vytáhl lístek přeložený napůl. Zajásali jsme, ale když ho rozevřel, byl na něm máminou rukou napsaný seznam na nákup.