Vážně, to je síla

Karel Rašín

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Jakákoli podobnost jmen, míst, fotografií a událostí popisovaných autorem s realitou je čistě náhodná.

Vydání první 2017

Autor/ text: Karel Rašín

Redakce/ korekce: Dana Rašínová, DiS.

Grafická stránka/ ilustrační foto: Karel Rašín a Dana Rašínová, DiS.

Více o autorovi: www.exopolitika.cz

© Karel Rašín

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-070-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-071-4 (mobi verze)

Obsah

Informace

Slovo autora

1) Drama na sjezdovce

2) Zkouška odvahy

3) Šikana

4) Zdrhačka

5) Vězení

6) Nervák na chodbě

7) Přesdržka od vojáků

8) Na stromě

9) Panáka pro abstinenta

10) Výslech

11) UFO

12) Neznalost neomlouvá

13) Zakázaná povídka

14) Inzerát

15) Katastrofa na Národní třídě

O autorovi

Tiráž

Slovo autora

Vážení čtenáři, leží před vámi druhý díl ze série „Vážně“, tentokrát s názvem „Vážně, to je síla“. Kniha je poněkud směrována k zážitkům, jejichž prožití zanechalo jisté šrámy na mé duši, avšak myslím, že jsem se s nimi, jak doufám, vypořádal s vtipem sobě vlastním. Dramatické příběhy střídají ještě dramatičtější vyprávění, o kterých si někteří mohou říci lidovým žargonem, že je to tedy síla. Jedná se o dějové linie, jaké se běžně nemohou stát. Domnívám se, že je nejspíš ještě nikdo nikdy nevymyslel, musel jsem si je odžít, abych je mohl v budoucnu sestavit a předat veřejnosti. Zařazení některých povídek vyžadovalo značné zvažování, vzhledem k choulostivé povaze obsahu některých z nich. I v tomto dílu se všechny události přihodily víceméně tak, jak jsou podány. Nakonec jsem však dospěl k názoru, že zamlčování, byť i sebechoulostivějšího tématu, k ničemu nevede - a k terapii již vůbec ne. Tímto se vrhám do náruče kritické veřejnosti se svým tajemstvím, ať již to dopadne jakkoli, neboť tvrdím, že tohle by nikdo zažít nechtěl.

Pěkné čtení - autor

1) Drama na sjezdovce

Sjel jsem svah, dokonce se mi podařilo udělat pár efektních obloučků aniž bych u toho upadl, a náš instruktor mně tleskal. Ještě musím hned v úvodu poznamenat, že se psal konec 70. let, tedy zapomeňte na sofistikované vázání současnosti (2017). Než jste si navlékli příšerné vázání, kandahár, byli jste úplně promrzlí.

Naše škola na horách ve Vysokých Tatrách byla rozdělena do pěti oddílů, podle výkonnosti každého jednotlivce. Pobyt trval týden a já byl zařazen do družstva 4, kde byli jedinci, kterým se občas sjezdovku podařilo sjet bez pádu, i když s nohama široko od sebe - jak dotyčný hledal stabilitu. V pátém družstvu byli žáci, kteří, jak jste jistě poznali, nesjeli nic, tedy přesněji, sjeli všechno, ale po bundě. A lyže pro ně byly zvláštní nevhodný doplněk jinak příjemného zimního pobytu. V družstvu 3 byl Mirek, který byl o něco lepší než já, a postupně, jak z logiky vyplývá, první družstvo byly sjezdové elity.

Náš lyžařský výcvik probíhal každý den dopoledne a pár hodin odpoledne. Přímo u podnikové chaty stál vlek typu „kotva“, který nás vytáhl asi tři sta metrů na svah těsně pod lesem, odkud jsme sjížděli s instruktorem. První a druhý oddíl jezdil na vedlejší sjezdovce. Nutno ještě přiznat, že pro nás, začátečníky, bylo umění vyjet kotvou vůbec až nahoru. Někomu se to nepodařilo ani napotřetí. Buď z kotvy vypadl ihned nebo z ní vypadl v půlce kopce, a tak všelijak podobně.... Na naší sjezdovce byl také obávaný úsek, kde byly boule; a tak jste často viděli vjet nešťastníka na bouli, a pak vyletět do vzduchu, kde se postava dotyčného zformovala tak, že lyže byly k obloze a hlava k zemi. Pád to byl vždy groteskní, zvláště když propriety začátečníka byly roztroušeny v délce padesáti metrů. Někdo k vám přijel s čepicí, jiný zas dovezl ujetou lyži, kdosi donesl jednu hůlku, protože ta druhá byla zase na druhé straně a tak dále.

V těchto komických disciplínách vynikal mladík Venca Odehnal, kterému se říkalo „Kouř“, protože na chatě často chodil ven za kůlnu se dřevem a vyzýval nás, že si jde „dát kouř“, kdo si půjde zapálit s ním. Dokonce se téměř zapomnělo, jak se jmenuje doopravdy a nikdo mu neřekl jinak než „Kouř“. Tedy „Kouř“ neuměl lyžovat vůbec, a i páté družstvo bylo pro něj silně pokročilé. Kotvou nevyjel nahoru ani jedenkrát, protože to nedokázal. Jednou jej tam vyvezli rolbou, která zásobovala horní chaty potravinami. Zajímavé však bylo, že se vůbec ničeho nebál a neměl téměř žádný pud sebezáchovy. Nedbal rady instruktora a směle se rozjel po sjezdovce dolů rovně, tedy po lyžařsku „šusem“. Pátý oddíl měl sice sjezdovku kratší, ale to pro „Kouře“ neplatilo. Pokud si myslíte, že nebohého začátečníka musela dole odvážet záchranka, mýlíte se. „Kouř“ sjel úplně všechno. Z dálky vypadal jako ukřižovaný, protože měl roztažené ruce a hůlky daleko od sebe, roztažené nohy - a řítil se neohroženě dolů. Zastavoval vždycky jen pádem, často krkolomným, po kterém si všichni mysleli, že má zlomené nohy, ale „Kouř“ se zvedl ze země, bílý jako sněhová koule, bez čepice, i bez bundy, bez obou lyží i hůlek. Když jej pár žáků z jiných oddílů a instruktor vyhrabali ze závěje, první, co řekl, bylo: „Kuci, dáme kouř?“

„Kouřovi“ konkurovala dívka jménem Jana Husarská, která rovněž končila pouze pádem s kotrmelci. Jejím husarským kouskem bylo, že když za chatou sjela z vytyčené trasy, nepodařilo se jí učinit obrat, najela na zasněžený žebřík, který pochopitelně nebyl vidět - a zlomila si obě lyže, až u toho vyletěla z lyžáků, které jí byly velké, a v ponožkách se ubírala hlubokým sněhem k přibíhajícímu instruktorovi. Prostě pátý oddíl.

Asi tak ke konci pobytu jsem byl přeřazen do oddílu 3 a Mirek do oddílu 2, protože jsme se výrazně zlepšili. Rozhodl jsem se, že vyjedu sjezdovku nahoru, měli jsme totiž pár volných sjezdů, při kterých jsme měli instruktorovi ukázat, zda sjedeme náročný úsek, po čemž bych např. já mohl být posunut k Mirkovi do oddílu č. 2. Jenže to mi nestačilo. Od začátku sjezdovky vedla do kopce lesní cesta, prostě někam na vrcholy. Měl jsem v úmyslu si úsek sjezdovky prodloužit o výjezd z této lesní cesty, odkud jsem vídával vyrážet nejednoho náročného lyžaře. Začal jsem se škrabat stromečkem na lesní cestu (stromeček, vážený čtenáři, to je v lyžařské mluvě specifická chůze do kopce – pozn. autora). Cesta nebyla nijak úzká, ale příkrá, a po stranách měla nahrnuty velké závěje, to jak byla důkladně protažena. Minulo mě pár lyžařů a já pokračoval pomalu nahoru. Celý den byly slyšet z dálky nějaké motorové pily, a já si říkal, jak překvapím instruktora bryskním sjezdem přímo z lesa. Už jsem se na lyžích tolik nebál, a „tohle klidně risknu“. Výstup po cestě byl namáhavý, protože se muselo jít neustále stromečkem. Říkal jsem si, že se dobelhám až k té druhé zatáčce, tam se otočím a sjedu dolů. Když jsem byl asi sto metrů v lese na vcelku uježděné cestě, zaslechl jsem nějaký podivný hluk. Takový hukot. Nejprve jsem si říkal, že patrně pádí dolů jakási parta lyžařů. Asi se budu muset otočit už teď a rychle sjet zpátky, abych jim udělal místo. Nevyhnuli bychom se. Zvláštní hukot se ale začal měnit a lyžaře valící se dolů to přestalo připomínat. Zastavím. Ještě mně zbývalo asi tak třicet metrů k té zatáčce, u níž jsem si říkal, že se otočím a s pompou sjedu dolů na svah, pak na sjezdovku a hurá až k instruktorovi, který čekal dole u vleku.... Poslouchám. Hluk sílil a já začal být neklidný. Co to je za zvuk? Nyní cítím jakési žuchání. Sakra! Napadá mě: Není to medvěd? V těchto končinách se prý občas vyskytují. Třebas nějaký vyplašený medvěd, tedy rozzuřený. Polilo mě horko a začal jsem dělat lyžařský obrat, který jsem se docela dobře naučil. Ke konci lesní cesty - vlastně k začátku lesní cesty, která ústila svahem - to bylo asi stopadesát metrů. Již se odpichuji hůlkami a rozjíždím se. Hluk velmi zesílil a bylo jisté, že po cestě se něco rychle přibližuje. Decimovalo mě, že jsem nebyl schopen určit, co to je. Medvěd by přece tak rychle neběžel. Nebo je to kanec?

„Dum. Dum. Dum,“ zní mi za zády. Tohle není ani rolba, ta má motory, tohle znělo tupě a dunivě a žádný rolbař by to tímto terénem tak nehnal. Technický zvuk to nepřipomínalo. Rozjíždím se. Odpichuji se jako šílený, jen rychle pryč. Dostávám totiž strach. Něco je za mnou. Ještě nejedu tak rychle, stačím se ohlédnout, protože přicházející zvuk se strašně blíží. Najednou to zahlédnu. Valí se to ze zatáčky, ale to je...no tohle?! Obrovská, mohutná traktorová pneumatika ze zadního kola, vyšší než člověk. Hrome, tohle bude kolize! Odpichuji se jako smyslu zbavený, ale na pneumatiku „nemám“. Poskakuje z jedné strany na druhou v pravidelném rytmu a už ji skoro cítím na zádech. Jestli na mě skočí, je po mně. Musí mít hroznou sílu, je větší než já a má značnou rychlost. Vůbec nic mě nenapadá na mou záchranu. Ani závodní lyže bych tak rychle nerozjel a řítící se gumě neujel. Uslyším nějaké výkřiky nebo volání, ale nevěnuji jim pozornost, mám v zádech smrt, které neujedu.

Zlověstné dunění je jen pár metrů ode mě. Vpravo i vlevo je hustý zasněžený les. To je asi konec. Teď je na řadě jen instinkt a pud sebezáchovy. Jsem v bezvýchodné situaci. Být zabit pneumatikou v Tatrách - a ne, jak by bylo obvyklé, kvůli lyžování, to zní zcela absurdně. Náhle se moje lyže stáčejí vpravo. Rychlým zhoupnutím vyjedu na okraj cesty a letím do lesa. Ještě mám šanci. Buď mě zabije ta zatracená guma, nebo narazím do nějakého ze stromů v lese. Valící se pneumatika mě minula tak, že mně roztrhla vlající bundu. Kulicha již dávno nemám, kdo ví kde je. Tím, že o mě guma mírně zavadila, změnila mi směr a já se řítil rovnou do nejbližšího stromu v lese. Duchapřítomně jsem ještě udělal menší obrat v hlubokém sněhu, a tím jsem strom těsně míjel, avšak mířil jsem do dalšího, přímo na čelní střet. Pak jsem udělal něco, co jsem okoukal od „Kouře“, a čemu jsme se všichni neuvěřitelně nasmáli. Možná, že mně to zachránilo život. První strom, který jsem těsně míjel, jsem okamžitě objal. Prostě jsem na něj skočil a obejmul ho. Obtočil jsem se kolem něj dokola tak rychle, že jsem si roztrhal zbytek bundy takovým způsobem, až byla doslova na cáry. Z pleteného svetru od mé mámy zbyly jen rozedrané žmolky, visící mi na těle. Naštěstí tento trik mě zachránil. Odřel jsem si bok, obě ruce, obě stehna - i přes oteplovačky, které byly rovněž roztržené. Snad díky instinktu jsem vyvázl živý, a dokonce, když jsem spadl, nebyl to ani žádný „držkopád“, mohl jsem se ihned narovnat. S obrovskou úlevou a načerpáním dalších sil jsem sjel z náspu zpět na lesní cestu. Z té jsem pak vyjel a uháněl zpátky cestou dolů na svah a doufal, že nepoběží žádná další. Neměl jsem sice hůlky, ty zůstaly někde u stromu, ale já musel jet dál. Ještě vidím, jak pneumatika vyjela z lesní cesty na svah. To byl průšvih! Tam byli lyžaři, školy, nováčci, nic netušili. Jel jsem za pneumatikou a křičel jak pominutý: „Pozor! Pozor!“ Za sebou slyším dusot nějakých těžkých bot. Koutkem oka zachycuji, že jsou to nějací dělníci v pracovních přilbách. Aha, asi viníci.

Vyjedu bez hůlek na svah - ani nevím, jak jsem to dokázal - protože tam se začalo odehrávat další drama. Nic netušící lyžaři náhle konfrontováni s naprosto nečekanou situací na sjezdovce začali zmatkovat. Guma při každém dopadu měnila směr, a tak před ní nešlo uhnout. Za ní jsem vyjel já, nějaký šílený lyžař bez hůlek, polosvlečený, za kterým vlají cáry bývalého oděvu – lyžař, který právě utekl hrobníkovi z lopaty. Musel to být na mě hrozivý pohled. Jak nějaké strašidlo na lyžích stíhá traktorovou pneumatiku a křičí na celé kolo: „Pozor, Pozor.“

Na sjezdovce propuká panika. Nikdo neví, jestli uskočit vpravo, nebo vlevo. Děti křičí, někdo prchá před zkázou šusem dolů a lítá na boulích, jako jojo. Ti, „co“ spadli, jen odevzdaně čekají, zda je guma mine, anebo zda to mají sečtené. Pneumatika si to namíří rovnou ke vleku. Ti, kteří na něm zrovna jeli nahoru, se okamžitě pouštějí, padají a snaží se nějak zachránit sjezdem dolů. Někteří jen rozepínají lyže a prchají v lyžácích všemi směry. Rozjeté kolo okamžitě naráží na lano vleku, které shazuje z kladky. Vlek se zastavuje, a ti, kdož byli úplně dole, z kotvy padají do sněhu. Pneumatika toho však vůbec neměla dost a tohle ji nezadrželo. Jen to mírně změnilo její směr - na další hlouček lyžařů. Guma těstě mine nějakého lyžaře, který do ní píchne hůlkou ve snaze ji odklonit stranou. Přátelé, jeho lyžařskou hůlku mu pneumatika vyrazila z ruky takovou silou, že do vzduchu vyletěla i s jeho rukavicí - a lyžař se svalil do sněhu, kde zůstal ležet a vyl bolestí, protože mu guma vykloubila rameno.

Nějaký odvážlivec se jal pneu stíhat, ta ale byla už mnohem rychlejší. Traktorová pneumatika si to po odhození dotěrného lyžaře s hůlkou zamíří na budku vlekaře. Ten v hrůze padá k zemi a kryje si hlavu rukama. Měl štěstí, guma jej přeskočí a plnou parou naráží do vlekařské budky, kde je strojovna. Prkna budky „létají na všechny strany“. Jedno zasáhne nějakého kluka do zad. Ten padá. Žije, je to dobré.... Guma narazí na strojovnu vleku, přeskočí ji a snad s ještě větší rychlostí se řítí směrem na parkoviště. V cestě jí ale stojí školní oddíl malých dětí s lyžičkama. Zmatený křik se rozléhá svahem. Nějaký riskující odvážlivec se postaví pneumatice do cesty. Měl štěstí, že jej skákající netvor zasáhl jen do ramene. Vyletí do vzduchu a kolem něj létají jeho boty. Dopadne na sníh, ale zvedá se - další vykloubené rameno. Děti s lyžičkama nemotorně prchají, každé jiným směrem. Guma narazí na menší strom, který okamžitě ohne, ten praská a guma opět mění směr. Děti jsou v bezpečí.

Těleso se valí dál na parkoviště. Mezitím se za gumou pustilo několik lyžařů a jedou za ní v houfu. Dokonce je tam i pár lyžařů z naší školy. Vidím i Mirka. Zastavují se u „padlých“ a poskytují jim první pomoc.

Parkoviště. Pneumatika se přímo vřítí na střechy aut, kam přiletěla z krátkého strmého srázu. Řach, řach...slyším, jak poskakuje z jedné střechy automobilu na druhou. Lidé kolem aut padají bezhlavě k zemi a nechápou, co se to děje. Guma se prošla po celé řadě aut. Všechna mají promáčklé střechy, některým se vyvalila přední či zadní okna. Jednomu trabantu dokonce tou tíhou „praskla přední náprava“. Pneumatika konečně trochu zpomalila, ale má ještě dost sil na to, aby ze střech aut dopadla na silnici a valila se přes ni na zábradlí, za kterým byl v hloubce několika metrů potok. Vidím tu spoušť, protože celou cestu jedu za gumou naprosto neohroženě bez hůlek a vůbec nevnímám žádné nebezpečí ze sjezdu. Skoro to vypadá, že jedu jen v tričku, jak ze mě cestou postupně odpadávaly kusy bundy a žmolky svetru. Říkám si, že konečně zábradlí přeskočí a spadne do potoka, kde definitivně končí. Ale kdeže! Pneumatika s čerstvým zimním vzorem se nehodlala ještě vzdát. Zábradlí sice prolomila, a to prasklo, jako by bylo ze sirek, ale odrazilo ji to zpět na silnici, po níž zrovna zezdola přijížděl autobus. Všiml jsem si také, že seshora jela dvě auta, ale ta neměla zakrytý výhled strání, takže celou scenerii jejich řidiči viděli a stačili zastavit. Autobus vyjel zpoza zatáčky rovnou gumě do cesty. Došlo k čelnímu střetu, avšak rozuměj čtenáři, že autobus jel pomalu a guma mlela z posledního, takže čelní střet s autobusem nebyl nijak silný. Autobus to stálo jen rozbitý reflektor.

Traktorové „kolo“ se odrazem od autobusu začalo sklápět v kruzích k zemi. To již na místo dobíhají nějací dělníci z lesů, a přijíždí gazík horské služby - a rolbou další členové horské služby. Statečně se vrhnou na traktorovou pneumatiku, kterou na silnici definitivně zpacifikují. Horská služba pak nakládá „mrtvou“ gumu na rolbu a odjíždí s ní pryč. Na stráni se objevují další členové horské služby se saněmi a ošetřují zraněné a odvážejí je někam do nemocnice. Dolů na parkoviště také přijela sanitka.

Závěr byl takový: co se to vlastně stalo, a kdo nechal takovou obrovskou pneumatiku v nadživotní velikosti bez dozoru, se nepodařilo zjistit. Horská služba to viditelně tutlala. Mirek mně musel půjčit rezervní svetr, ten můj se definitivně rozpadl a visel na mně jen na občasných vláknech. Pak pro mě k nám na chatu přijela horská služba, jel se mnou ještě doprovod, náš instruktor. Dojeli s námi rolbou do místa, kde jsem nechal hůlky a musel jsem jim říct, jak se to přesně stalo. Na horské chatě pohotovostní služby, kam mě dovezli, jsem dostal čaj, přikrývku, a když viděli, v jakém stavu je moje oblečení, věnovali mi bundu s logem horské služby, kterou jsem se pyšnil ještě dlouho. Ošetřovali mi odřeniny, jež jsem si způsobil kvůli omotání o strom - při smrtelném úprku před jasnou postavou s kosou.

Horská služba mě a instruktora přivezla zpátky na chatu již za tmy. I v té tmě bylo vidět stoupající dým za kůlnou. Vyplašený hlukem přijíždějící rolby vykoukl zpoza kůlny obličej: „Soudruhu instruktore, dáte s náma kouř?“

Celý večer se na chatě hovořilo jen o tom. Mirek mi říkal, že když viděl, jak se z lesa vyřítilo tohle monstrum a za chvíli za ním nějaká podivná figura na lyžích s vlajícími cáry za sebou, připadalo mu, že je to nějaká ježibaba na koštěti. Netušil, že jsem to já. To poznal později, když jsem kolem něj profrčel a halekal na celé kolo. Za svůj obdivuhodný lyžařský výkon jsem byl přeřazen do druhého oddílu k Mirkovi.

2) Zkouška odvahy

Kdysi, v minulém století, existovala generace, která přestože úpěla pod totalitním režimem, byla schopna vytvářet např. takové věci jako kreativní dětské tábory. V dobách těžko představitelných, kdy neexistovaly IT technologie, nikdo neměl svůj facebookový profil či twitterový účet, žil mladý chlapec.

Čtenář mladší generace jistě zpozorní a řekne si, že se musel zákonitě nudit. Takový pravěk, to musela být hrozná doba. Nebýt online a neposlat denně alespoň třicet textovek a k tomu pár ememesek, jistě uznáte, to by za chvíli otrávilo každého. Proto se, milý čtenáři, na chvíli ponoř do doby tohoto starověku, zapoj svou čtečku e-knih a „vyslechni“ napínavý příběh, kterému „tvůj“ chlapec z povídky čelil bez tabletu či GPS navigace a podpory na mobilu.

Tato společnost nebyla závislá na chytrých telefonech, a tak rodiče často posílali děti na tábory vstříc reálným zážitkům a nikoli těm, které si pustíte ve 3D hře. Děti tehdy obvykle lovily různé bobříky, které kdysi zpopularizoval určitý, dnes již dávno vyhynulý druh spisovatelů dobrodružné literatury pro dospívající děti. Ani to neznamenalo, že někde v Československu běhaly děti po lese s nějakou krabicí a lovily do ní u řeky bobry. Bobříci jsou zkoušky nejrůznějších vlastností, schopností, znalostí a dovedností. Bylo jich zhruba 13, ale my se soustředíme na lov atraktivního bobříka odvahy. Zde takový lovec musel nějakým způsobem projevit nebojácnost, statečnost, odvahu, vůli přemoci strach. Například jít tam, kam se každý bojí. A tak se hřbitov sám vnucoval jako výborné místo, kde si mezi hroby udělat půlnoční „piknik“.... Posluchači, musím zdůraznit, že děti neměly mobily.

Tábor na Luckém vrchu u Poličky byl rozlehlý. Měl deset oddílů různě starých dětí. Celkem se o ně staralo asi třináct vedoucích. Tehdy jsme večer seděli u táborového ohně a bylo tradicí, že někdo z vedení vypráví nějaký dobrodružný či strašidelný příběh, aby to následující noc lovci bobříků neměli tak snadné. Vedoucí Honza Kobliha si připravil historku, která se prý stala. Sice nikoli tady, ale jak jsem pochopil, prostě někde.... Tak poslouchejte:

„Přešla polní cestu a bez nesnází prošla tmavým lesem až ke hřbitovní zdi, kterou jasně osvětloval měsíc. Byla nejodvážnější z celého oddílu a z celého tábora. Neznala strach.

Zkouška odvahy se skládala z toho, že každý musel donést do tábora bílou planou růži, která rostla jenom až vzadu u márnice. Vydala se jako první. Sama se nabídla. Nebála se žádných stínů, nevylekal ji ani praskot větvičky, ani zašramocení ježka, zahoukání sovy nebo svist netopýra - ani dvou pohybujících se světel kočičích očí na hřbitovní zdi se nezděsila. Neměla strach. Věděla, že přízraky neexistují. Na ty předem nevěřila. Věděla, že jediné, co ji může vylekat, je zase pouze člověk, ukrytý na nečekaném místě v lese. To vyděsí více, než kdybyste spatřili bílou paní. Strach je pud sebezáchovy. Je to běžný produkt lidských instinktů. Ona je uměla ovládat. Kráčela soustředěně a pomalu. Bez baterky. Věděla, že rychlá chůze způsobuje strach z domnělého pronásledování.

Zachrastilo v křoví napravo. Prudce se tím směrem ohlédla, ale zůstala klidná. Logicky tu žádný člověk takto v noci nemůže být. Nedávalo by smysl, co by tu dělal.

Ale stíny vyvolávají strach. Je zvláštní, že každý stín stromu je v podvědomí považován za skrytého člověka. Stíny ji nechávaly lhostejnou. Věděla, že pudový strach bude vyrovnán silou jejího nervového systému. Ona vše uměla ovládat. Byla statečná a všechny chlapce z tábora hravě strčila do kapsy. Prý je jenom holka. Ale to se chlapci mýlí. Vydala se první, aby viděli, že se nebojí. Bez problémů došla ke hřbitovní brance, která se přímo s filmovým vrzáním namáhavě otevřela. Hned si v duchu řekla, že tento hororový zvuk by jistě přemohl mnoho chlapců, ale kdepak ji. Procházela mezi hroby a mířila až dozadu k zadní zdi u márnice. Došla až ke keři, na kterém rostly růže. V duchu se vítězně usmívá, jak lehká byla zkouška odvahy. Teď jednu utrhne. Dokázala to, bylo to snadné. Cesta zpátky bude hračkou. Jenže, v tuto chvíli jí zbývá již jen pár vteřin života.