LOTOSOVÉ KYVADLO

LOTUS PENDULUM

JAROMÍR VONDRA

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

© Jaromír Vondra, 2020

Cover © Jaromír Vondra, 2020

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-111-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-112-4 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele této knihy

Kapitola 1 Kde vítr do noci vpadne

Kapitola 2 Kořeny osobnosti přes větve nesmělosti

Kapitola 3 Souzněnost proti soucitnosti

Kapitola 4 Stíny vrhané smrkem

Kapitola 5 Posloužit si rozhledem

Kapitola 6 Studená podlaha

Kapitola 7 Krví posetá půda

Kapitola 8 Nevyjímaje přednesu

Kapitola 9 Podnos ze statku

Kapitola 10 Bezesná stopa

Kapitola 11 sytě zbarvená jinovatka

Kapitola 12 Pokoutný

Kapitola 13 Nevědomky znalá skutečnost

Kapitola 14 Nastíněná síť

Kapitola 15 Vlivné strany

Kapitola 16 Počátek

Kapitola 17 Kroky s něhou

Kapitola 18 Koleje, které vedou do mlhy

Kapitola 19 Prodraný kousek papíru

Kapitola 20 Kyvadlo

Kapitola 21 Dvě strany psaní

Příběh této knihy je čistě fiktivní. Veškerá jména, města i události jsou použity pro výstavbu onoho fiktivního děje a jsou rovněž smyšlené. Jakákoli případná podobnost se skutečnými živými či mrtvými osobami, historickými událostmi

i podniky je náhodná.

KAPITOLA 1

KDE VÍTR DO NOCI VPADNE

„Svět si šel letmým krokem, zatímco mé kroky běsnily se šrámy na dlaních a s posledním dechem na očích.“

„O svém dosavadním životě přemýšlím jako o rozvinutém, větvemi prorostlém smrku. Ten smrk se tyčí pod nekonečnou a prastarou noční oblohou. Je to příjemný letní den po chvilkové dešťové přeháňce. Proběhne mi hlavou, když nad tím tak bádám.“

„Proč sis zvolil pro svou osobnost zrovna smrk?“ tázal se po chvíli ticha upřeným pohledem Daton, který seděl na druhé straně stolu s nervozitou, která mu nedala klidu, aby mohl alespoň na chvíli svou obezřetnost zmírnit.

„Pro začátek postačí, když se smrku podíváš pod kůru. Spatříš letokruhy, které v něm navždy setrvají. Smrk je i přes svou zdánlivou měkkost nevídaně houževnatý a přizpůsobivý. Příčný nebo raději středový řez kmenem smrku? Nezáleží, co si zvolíš za variantu. V obou případech bude kmen zasažen, je jasné, že posléze padne. Ovšem, jeho kořeny setrvají.“

Datonův pohled byl stále více neklidný. Ten strach spolu s běsem v jeho očích a především ta nevyrovnanost, kterou se tak usilovně snažil skrývat. Tím vším jen onen vnitřní stav svými tiky a nekontrolovatelnými obličejovými gesty pomalu a tuze nápadně poodhaloval.

Přesně jako když obrátíte minci na její rub neboli revers, pomůže-li vám to pro představu. No a po olíznutí vám někdy naše méně vnímavé smysly vštěpují její kovovou a odpudivou chuť. Pro tentokrát nás smysly neklamou, řekl bych. Datona však jeho smysly a zdravý rozum klamou náležitě. S rozklepaným hlasem ke mně začínal po vší snaze ale přeci jen promlouvat.

„Rade, uvědom si, že můj momentální výběr prostě úzce souvisí se situací ve které jsem,“ pravil nesměle, „ať se rozhodnu, jak se rozhodnu. Nemohu říci, že jsem jednal jako přítel nebo svobodný a nestranný muž,“ dodal.

„Být svobodný a nestranný muž, to by bylo dobrodružství příteli,“ odvětil jsem.

Daton se na mě podíval se slzami v očích a vydal ze sebe: „Dumáš tu jako bys ten pocit nikdy nezažil.“

„To jsem ovšem neřekl, pouze se tak necítím,“ odporoval jsem, „ale co je důležitější, že se tak Datone s největší pravděpodobností necítíš ani ty sám. Vzpomeň si na onehdá. Býti nestranným a svobodným nejvíce vystihují dva akty. Prvním aktem je býti ostrovem uprostřed hladového moře. Druhým aktem je stav mysli, při kterém bys byl schopen tancovat v ohni a nikdy nevzpomenout na tu bolest. Pověz mi Datone, řekl bys mi, že se tak v onu hodinu dnešního večera, v této chatě uprostřed zalesněné oblasti nedaleko Hilbort Reeks, cítíš? Prosím, nedávej si na čas. Ještě nás čeká dlouhý rozhovor, než slunce vyjde z pozadí hor.“

„Ty ale nejsi v pozici, kdy bys mohl klást a určovat tok momentální situace svým uměním konverzace,“ ohnal se ostrými slovy bez jediného zaváhání, což u jeho klidné povahy není tak časté a v té chvíli mu to jen přidalo na pozornosti.

„Postačí, když zaměříš zrak zrovna tímto směrem,“ pozdvihl jsem pravou ruku, od úrovně ramen až po zápěstí jsem ji napnul a ukázal na staré kyvadlové hodiny od firmy Binglie’s Signature Clocks.

„Měl jsem je v oku ... už ve dveřích do této chaty,“ odpověděl mi nevrle a se zřetelným pomyšlením, co tím vlastně sleduji.

„Hodinový oscilátor ... ústředím je těleso, na které působí vratná síla. Ona je tím faktorem, vracejícím těžítko oscilátoru stále do stejné polohy. Pojmenováváme je jako takzvané střední či nulové polohy. Nastalá výchylka oscilátoru do krajní polohy, té říkáme amplituda. Vratná síla vždy vzrůstá, zvětšuje-li se výchylka onoho tělesa,“ rozvedl jsem krajní důvod poukázání na kyvadlové hodiny.

„Vím přeci, jak funguje princip pohybu kyvadla. Sám jsem jich vyrobil stovky. To už snad nevíš?“ vyrukoval na mě Daton a pokrčil rozhozeně rameny.

„Vyráběl, ale uceleně se přitom nezamyslel. Vratná síla vždy vzrůstá, zvětšuje-li se výchylka onoho tělesa. Pomineme-li mechanickou stránku věci, je to zcela aplikovatelné do mého i tvého života,“ pokoušel jsem se přiblížit svou myšlenku blíže k němu.

„Obnaž mě svou domýšlivostí,“ mávl ironicky rukou a lhostejně se a opřel do své rozvrzané židle.

„Pokud tedy vratná síla pokaždé vrátí těleso kyvadla do určité polohy, v našich životech by to kyvadlové těleso symbolizovalo neodbytnost strastí v našem lidském dění. Ať se ty strasti snažíme sebevíc svou vůlí odkládat nebo se jim vyhýbat, tak stejně je jednoho dne vratná síla, coby osud, do našich cest navrátí a jednou se kyvadlo dočista zastaví. My tak už nebudeme jakkoli moci onu strast odsunout na druhou kolej. Kyvadlo stojí, dočista zastaveno před námi.“

„Kyvadlo ... se ti přece nikdy nezastaví navěky do neutrální polohy, pokud si alespoň to kyvadlo umíš správně vybrat,“ odporoval mi.

„Za běžných okolností se tak nestane. Pro tentokrát jsem vybral na svou dřevnatou zeď velmi zastaralé a sotva fungující kyvadlové hodiny. Jejich kyvadlo visí na velmi laciném nítěném kyvadlovém závěsu. Moc dlouho nevydrží a skutečně se tak jednou celá konstrukce zřítí ku podlaze. Pak se jistě oba shodneme na tom, že toho dne bude kyvadlo skutečně stát na místě,“ dokončil jsem svůj myšlenkový výklad a stále doufal v to, že mě už po tom všem vyslyší.

„Ztrácím se někde uprostřed toho všeho, co tu poslední chvíle přednášíš,“ odpověděl zoufale znějící Daton.

„Na tuto reakci jsem čekal od tvého příchodu Datone. Co kdybych ti pomohl. Dostat zpět ten stav mysli, po kterém tak prahneš a který je posledním dílem, abys dokonal to v co oba doufáme? Ano, slyšíš správně, kupodivu my oba, tedy i já. Jsem si vědom, že důležitost, kterou důvod tvého příchodu nese na svých bedrech není tretkou, ale jistou formou spásy a dost možná východiskem k tomu stát se skutečně svobodným a zachovat se nestranně. Myslím to tak, abys poznal ten význam slova.“

Co to vstřebal, povzdechl si a řekl: „Stát se skutečně svobodným a nestranným.“

Pousmál jsem se a odpověděl: „Nevedeš si zatím příliš dobře, pokud bychom zohlednili tyto atributy, viď, že ne,“ a doplnil jsem, „nejsi tím člověkem, kterého jsme až donedávna znali.“

„Remusi, důvod mé návštěvy znáš. Prostřednictvím takovýchto triků se mu nevyhne ani jeden z nás,“ zašeptal si sám pro sebe a několikrát si bolestně konečky prstů protřel slzavé oči.

„Nezkouším se ničemu vyhnout. Jen by nám neuškodilo vzpomenout si na několik životních událostí. Víš, na to, co nás tehdy svedlo dohromady a ne jen nás, jak je ti jistě známo. Na ta léta, která formovala celý náš život až do dnešního večera. Jen si připomenout ten pocit nostalgie, kdy vše začínalo nabírat svůj existencionální směr. Naproti tomu dnes tu sedíme jako dva muži, kteří se cítí být spíše mostem pro lidi, kteří do onoho ohně vpadnou zcela nepřipravení, prosím, zkus mě vyvést z omylu,“ začínal jsem přitlačovat.

Daton si opět a tentokrát mnohem hlasitěji povzdechl a pravil: „Životní postoje se mění a s nimi ... mnohem více.“

Nato jsem pozvedl obočí a odpověděl: „Zatím z tvých odpovědí příliš nadšený nejsem, příteli. Vidím, že oba potřebujeme zapátrat a zabrousit veškeré naše duševní snažení do podvědomí. Tušíš, co tam nalezneme? Tam nalezneme to, co každý z nás miluje nejvíce a to jsou sny, pochopitelně. Možná si pak tehdy po setkání se vzpomínkami rozpomeneme. Moc toho nežádám parťáku. Oba máme do rána času na rozdávání.“

Náhle se zamračil a s pozvednutou bradou pravil: „Nuže, můžeš začít, ale trvám na tom, abys do svého vyprávění zakomponoval vše. Je spousta věcí, které jsi mi o sobě vždy odmítal sdělit. Moc dobře tušíš, o které skutečnosti se jedná. A věř, že tentokrát poznám, pokud se budeš snažit během vyprávění vyplnit mezery kutálejícím se senem místo faktů.“

„No nádhera, tak se do toho s chutí obujme. Mám jednu jedinou výhradu. Před každým, řekněme zásadním úsekem mého života, si napíšu inkoustem na papír z březového dřeva pár frází. Není to nic, co by mělo nějak zvlášť zajímat tvou osobu,“ zdůraznil jsem požadavek a položil obě ruce na stůl, kde již bylo vše připraveno.

„Nemám námitky,“ usmál se Daton a umírněným gestem mě tak svou pravou rukou pobídl, abych začal.

Zbývalo a bylo zapotřebí se dostat hluboko, daleko mimo mé okolí. Bedlivě líčit frázi a přitom vycestovat a vrátit se na ta místa, která utvořila pavučinovou jinovatku nad vším, co po odchodu z nich následovalo.

Budu procházet napříč všemi momenty, které mi budou každým ušlým krokem lemovat chodidla jako deštěm zalitý písek. Vykreslené záblesky všeho prožitého, se mi budou promítat ve všech existujících stranách, směrech, tvarech i barvách. Za jejich nezbytné pomoci se budu moci znovu se všemi shledat a zopakovat si ten příběh ještě jednou.

Představme si tu radost, až se tak opět stane a na samém konci si je tak budu schopen představit do stejně takových prostorových odrazů, jaké se skutečně odehrály. Ty odrazy, které mi náhle nejednou přejely svým leskem po té horou posedlé cestě, čímž jsem se s ní znenadání poprvé setkal. Uprostřed chůze jsem zavřel oči a když jsem je jednoho dne otevřel, tak se lesk odrazu přenesl přes svůj obzor a ona tam seděla ... uprostřed tak vrtkavé cesty.

KAPITOLA 2

KOŘENY OSOBNOSTI PŘES VĚTVE NESMĚLOSTI

„Neohlížeje se za světlem světa, frak, jenž má záda kreje, do noci dlouhé mne touží svést.“

Narodil jsem se v jednom docela nevýrazném údolí v Severní Dakotě. To místo jednou svou polovinou sahalo do staletého smrkového lesa a druhou polovinou se naplno rozprostíralo napříč roky udržovanou loukou. Veškerá obydlí tak stála na rozsáhlém území, ležícím na úpatí pozvolna stoupajícího kopce.

Jednotlivé ulice mezi obydlími jsme rozlišovali spíše jen na oko, abychom mezi sebou dosáhli lepší orientace, ale beztak jsme tam nikdy žádné cesty doopravdy nezřídili. Vše bylo dočista pokryto travinou a pouze doplněno o naše domovy. Onehdá jsem na onom místě žil se svým otcem už od útlého věku.

To místo nebylo ani považováno za nezávislé město. Spíše za bývalou osadu, která ovšem patřila nejbližšímu městu Arriadallu. Tehdy Severní Dakota byla z většiny neosídlená, pokud to porovnám s dnešními časy. Naprostá většina všech rodin jsou tedy potomky přistěhovalců z jiných států či dokonce kontinentů. Zhruba až koncem devatenáctého století se počet obyvatel začal navyšovat nejvýrazněji.

Nebýval jsem příliš mluvným dítětem. Spíše jsem byl uzavřeným a v klidu svých vlastních myšlenek jsem prožíval jinou část života, než ti druzí. Představoval jsem si konverzace, které se nikdy nestaly. Občas jsem v sobě probouzel hádky, které nikdy nepropukly.

Promluvil jsem tedy jen v přítomnosti hodnotné záminky promluvit. Zarytý způsob uvažování by člověku ihned napověděl, že ve vyjadřování tím pádem nejsem zdatný. Napadlo by ho třeba i poukázání na to, že jsem do sebe uzavřen a že je třeba to změnit. Mě osobně má mysl zajímala a s postupujícím časem byl pro mě její taj tím záchranným.

Když jsem byl o samotě, její přítomnost pro mě byla tou žádoucí. Světy a skutečnosti, s kterými si postupně modeluji své vlastní výplody, to pro mě bylo skutečným. Postupem času jsem je tvaroval a přemýšlel tak nad svým nitrem jiným způsobem, než většina. Cítil jsem pestrost, chvění, ten nevšední úhel pohledu, tím jsem se uklidňoval.

Časem mé myšlenky přerostly v takový rozměr, že jsem si začínal, mimo smyšlených konverzací, často mluvit pro sebe. Nebyl přítomen nikdo živý ani smyšlený, dělo se tak za účelem promluvit k sobě a naučit se tak sám sebe lépe vnímat a nebránit se svým vlastním útrobám a už vůbec se jich nebát.

Nebylo tomu tak samozřejmě každý den. Stávalo se tak za těžkých chvil. Za chvil, kdy jsem cítil ten pocit strasti nebo starých vzpomínek. Takové promlouvání k vlastní duši a vnitřnímu rozpoložení bylo pokaždé velmi bolestné, avšak mi nikdy nezmizel pocit, že to bylo potřebné.

Slovy jsem tedy neplýtval a často jsem své okolí spíše prožíval naráz se všemi ostatními místy, které se ve mně ukrývaly. Zohledňoval jsem to vždy jako část sebe, která přišla na světlo světa spolu se mnou ... za nějakým účelem. Má rostoucí záliba ve skicování celý ten prožitek jen umocňovala. Doprovázelo mě to celé roky a nikdy se to nepustilo. Každou chvíli, kdy k tomu byla šance ... vždy ji jen zahodilo.

Vždy jsem se domníval, že při kresbách člověk nadobro opustí svůj svět a cítí se být přítomen na docela jiném místě všeho dění. Já takový pocit zažíval, ale svou zdánlivostí mě klamal. Necítil jsem se nepřítomně, ačkoli jsem byl naplno ponořen do každého tahu. V těch stovkách, někdy i tisících nezdrženlivých čarách, jsem bokem myšlenek důsledně rozjímal nad všemi nahodilými situacemi a vzpomínkami, které se při té činnosti zdály být pro tentokrát jako pouhý doprovod pro mé ilustrace. Naproti tomu v denním životě mi byly všudy pronásledujícími, jako by se z doprovodu člověka stala jeho součást. To byl ten zásadní rozdíl mezi kresbou a přítomným světem.

Abych předešel tomu, že se ponořím přespříliš, je třeba mluvit o tehdejším životě v již zmíněné bývalé osadě, poblíž města Arriadalla. Po dlouhých pětadvacet let se můj život ubíral stejným směrem, doteď si vybavuji, jak to tam vypadalo. Jsou to sice jen pouhé mžitky ve tmě, ale jsou pravdivé a stručné.

Když by tam někdo zavítal, tak hned zkraje vedle železnice stálo sice velmi zastaralé, zato stále provozuschopné kovářství. Jeho dlouholetým majitelem i provozovatelem byl Irwin Lancaster, původem z Oklahomy. Také býval spíše samotářským člověkem. To byl koneckonců nejspíše důvod, proč se rozhodl usadit na takovém travnatém kousku země, namísto prosperujícího města. Myslím, že podobnou vizi i smýšlení ať už patrnějším či nenápadnějším dílem, vlastnila většina z nás. To ale nemuselo vždy vypovídat o spokojenosti.

Tamější zakladatel a projektant té osady, nechal hned vedle postavit tehdy neobydlený dům a s postupem let se tomu nijak nezměnilo. Ovšem takřka nedávno jej zakoupil místní dřevorubec, kterému se jeho poloha vůči lesu náramně zamlouvala. No a za křižovatkou, směrem od domu dřevorubce po levé straně, se rozprostíral ranč doktora Kubberka. Od jeho domu už část ranče sahala do hloubi lesa. Doktor byl nevídaně čestný vzdělaný a poctivý muž. Bývalý lékař, který se uchýlil na odpočinek do klidu takové samoty. Už od útlého věku si ho pamatuji, jelikož mi často půjčoval některé ze svých knih. Byl velkým nadšencem do dobrodružné literatury. Vybavuji si, jak mě učil plynulému čtení a posléze i správnému recitování, které mi svého času dalo obzvlášť zabrat.

Hned vedle jeho dveří měl pak můj otec na tehdejší dobu velmi dobře vybavenou sochařskou dílnu. Ne, že by se tehdy v takovém obchodě přímo nedařilo, ale nikdy nebyly zisky dost vysoké na to, abychom si jednou mohli pořídit vlastní dům, což byl otcův sen již od dětských let.

Už tehdy jsem to na otci poznal a když jsem trochu povyrostl, tak jsem se snažil s provozem pomáhat, co mi mé tělo dovolilo. Práce s takovýmto podnikem nebyla kdovíjak nepřípustná, zvláště v případě, že jsme se pustili do něčeho, co oba umíme. Největší problém byl ale v klientele, která zkrátka nebyla tak častá.

Náš soused doktor Kubberk mohl vyjet prodávat maso z poraženého dobytka do nejbližšího města, které se tehdy jmenovalo Arriadallo. Samozřejmě za běžných podmínek bychom se mohli pokusit o totéž, jenže správa Arriadalla nám nikdy nedala k prodeji u nich povolení. Nikdy nepřišel okamžik, kdy bych se dozvěděl patřičný důvod. Každému ale muselo být jasné, že sympatie svou roli nehrály. Bylo v tom zakořeněno něco více. Den za dnem jsme tedy pracovali a doufali v lepší dny. To jediné zbývalo ... příslib.

Náš prodej byl pochopitelně závislý pouze na kolemjdoucích, projíždějících kupcích nebo cestujících, kteří přestupovali v našich končinách na jiný navazující vlak. Čas od času ale přišla poptávka na velmi zajímavou zakázku, která nám zajistila obživu i na pár měsíců.

Doby se tehdy zdály být občas nesměrodatnými. Pocit, že už nikam nemíříme, že nesaháme po něčem na druhé straně. Čím více jsem rostl, tím více jsem tušil, že tento druh života není pro nás tím nejlepším řešením. Ne pokud si tím vyděláme sotva na pokrytí nákladů provozu a trochu jídla. Nikdy jsem nedostal odpověď, proč nezkusíme podnikat na jiném místě, proč to tu zkrátka nezanecháme a nezapočneme něco nového.

Takové černé myšlení setrvávalo a jen více vyúsťovalo se svými skeptickými scénáři. Žít s takovým rozpoložením celé roky pro mě bylo až chladně drásající a nevím, jak dlouho bych to vydržel. Jednou ale slunce zapadlo za svůj obzor a za ranního rozbřesku vstoupil na svět den, který nejspíše od samého základu změnil mou mentalitu, mé chápání a pohled, jímž vidím společnost.

Z počátku to byl den všední, tak jako ty ostatní. Nebylo žádné zvláštní činnosti ani náplně. Někdy i několikrát denně jsem chodíval pro pitnou vodu do studny, která stála sotva pár metrů od železniční stanice. Dnešní den nebyl výjimkou, tak jsem již potřetí toho dne kráčel napříč dlouhou travinou ke studni. Toho dne jsme zrovna neměli žádné zakázky k vyhotovení, tudíž jsem si mohl dovolit klidnější krok. Jelikož v našem údolí není ruch příliš používaným slovem, každý zvuk, hlas nebo i krok je snadné postřehnout.

Toho dne nebylo po nikom ani památky. Panoval až prazvláštní klid a opuštěnost. Tu neobvyklou atmosféru doprovázel prudký déšť, doplněn o mlhu, která se na nás táhla směrem z lesa. Přesto mě ale nevědomky začalo znepokojovat něco docela jiného. Každý můj krok, po kterém starý kýbl, který jsem držel v rukou zavrzal, mi takřka vrzal i mými nervy. Rozhodl jsem se kýbl položit na zem a na chvíli se zastavit, abych se párkrát zhluboka nadechl a uklidnil se. Myslel jsem, že je to jen přepracováním a vypětím z minulých týdnů. Měl jsem za to, že už začínám blouznit. Stál jsem těsně u studny. Na jediné prašné ploše, kterou jsme poblíž nádraží záměrně udržovali.

Na pár vteřin jsem se ale zadíval do země na zrnka hlíny, která ležela hned vedle toho starého kýble. V jeden záblesk se zdálo být celé okolí němé a neslyšitelné. Znenadání se začal prudce zvedat vítr a ta zrnka se začala neobvykle seskupovat a sunout po celé půdě, jako by se něco blížilo, něco znepokojujícího. Čím více jsem se na to soustředil, tím více se vše znásobovalo a prohlubovalo do popředí všeho, co bylo kolem mě.

Beztak jsem stále jednou svou částí pochyboval o tom, co jsem viděl i cítil, ale vtom se mé oči odvrátily a začaly napjatě brouzdat po pomyslné hranici osady. Stál jsem na nejčelnějším okraji celého místa, tudíž jsem mohl dohlédnout takřka do všech koutů. Mlha se začínala blížit stále více a jen houstla. Podíval jsem se ostře doleva, kde stálo kovářství s domem Liama Daslowa.

Ta rozlehlá louka, která se rozprostírala hned za těmito domy, mě začínala intuitivně nevídaně upoutávat, jako by mi něco dávalo záminku se k ní uchýlit a nespustit zrak. Přes mlhu, která se z lesa začínala křížit i napříč loukou, jsem dohlédl sotva pár desítek metrů z její celkové plochy. Přesto jsem v ní zpozoroval jakýsi matný náznak kráčejícího stínu kupředu. Jak se tak přibližoval, postupně se mi více vykreslovala jeho silueta. Ta zášť se kterou se pohybovala, jako by kráčela bludným kruhem bez vnímání čehokoli ve svém životě i po životě. Na to, jak deštivé počasí toho odpoledne bylo, byl pohodlně oblečen v jakémsi smokingu a sebejistým, avšak zdrženlivým krokem začínal být stále více v dohlednu. Po tom bezcílném pozorování mi došlo, že nekráčel naproti mně, spíše to vypadalo, jako by se snažil opatrně přiblížit ke kovářství zpoza zadního okna, které ho dělilo sotva pár kroků.

Jak se tak stalo, zaostřil jsem na to, co už od začátku držel v ruce. Matně jsem se to snažil po celou dobu určit až doteď. Pevně svíral jakýsi špičatý předmět, ze kterého byla vidět jen jeho druhá polovina, ta první byla šetrně kryta pod dlouhým rukávem, včetně celého zápěstí oné postavy. Deštivé kapky začaly dopadat na zem v takovém rázu i tempu, že jsem sotva slyšel cokoli jiného. Pokud ta postava po dobu své chůze promluvila, zcela jistě jsem to přeslechl. Nepozorovaně jsem se přikrčil a snažil se nehýbat.

Nebyl jsem ničím kryt, u nohou mi stále ležel prázdný kýbl a studna byla ode mě dobrých deset metrů. Pouze jsem byl křečovitě pokrčen a nejistě vyčkával dalších vteřin. Znenadání ta kráčející postava za své chůze svou paži spolu s tím záhadným předmětem pozvedla, čímž jej plně odhalila. To pevné cvaknutí kohoutku ke mně doputovalo navzdory tomu sílícímu dešti i větru a mé nejděsivější obavy se tak naplnily. Okamžitě na to, bylo okno Irwina Lancastera zčistajasna prostřeleno. Střepy ze tříštícího se skla v tichosti napadaly jeden po druhém do rozrostlé trávy. Toho dne jsem Irwina neviděl a nemohl jsem si být jistý, že ho střela skutečně zastihla. Dokud jsem po chvíli nezaslechl ten přímý pád bezvládného těla na dřevěnou podlahu, který se v jeden okamžik rozlehl takřka po celé ulici.

Stál jsem tam tak bezbranně, pln strachu, nohy jsem měl přikované k zemi i mé smysly byly pozastaveny a já jen čekal, co přijde dál. Zapomněl jsem i dýchat a jen cítil přibývající řev svého tepu. Začínal jsem se nezištně rozhlížet ze strany na stranu a doufal, že se mi povede dostat nějakému východisku nebo řešení, jak se zachovat dál. Bez rozmyslu jsem se podíval doprava, tedy z druhé strany železnice, avšak v rozmezí padesáti metrů ode mě. Tam jsem spatřil další neznámou postavu, našlapující napříč bahnitou trávou a to nepříliš vzdáleně od naší dílny.

Riskantně jsem odběhl několika kroky vlevo a přiblížil jsem se tak ke kovářství. Musel jsem se ale podívat na druhý konec osady, kde bych viděl popřípadě mého otce nebo doktora Kubberka. Jediný, koho jsem tam spatřil, byl třetí z těch mužů, který se blížil pro tentokrát stejně tajemně z mlhavého zákoutí rozrostlého lesa. Kráčel přesným středem doktorovo ranče a stejně podivným krokem si před svým úmyslem nedával naspěch. Nevěděl jsem, kdo všechno je uvnitř. Zdali vůbec tuší o těch postavách, co se blíží. Nikdo z domů se neozýval, tudíž jsem se snažil naivně uklidňovat s tím, že si podezřelého uskupení těch neznámých lidí dávno všimli.

Napadlo mě, že jediným mým zdánlivě nadějným pokusem k záchraně by mohla být právě studna, která je ode mě vzdálena několika málo rychlými kroky. Mohl bych se spustit po jejím laně až na hluboké dno, kde bych mohl jen doufat, že v té vodě neumrznu nebo se po cestě dolů nezraním a neutopím. Už jsem se dal do běhu a byl připraven bez rozmyslu skočit přímo na visící lano.

Zbývaly mi poslední dva metry, ve kterých jsem svůj zrak obrátil na vrchol svahu, který se tyčil nad celým naším údolím. Přesně v jeho středu se náhle vynořila další čtvrtá postava, která se však náhle zastavila a jaksi čekala na můj další a zároveň poslední krok. Vrchol byl ode mě tak vzdálený, že jsem na ní nerozeznal ničeho charakteristického. V tu chvíli zaskočení jsem celou svou dolní polovinou těla narazil do kamenitého obložení studny. Během té rychlosti a zmatení jsem svůj běh nestihl ubrzdit a takřka jsem se přehoupl přes okraj studny a zřítil se do bezedné propasti bez sebemenšího jištění.

Bez rozvahy jsem byl přitisknut k té studené zídce a se strachem se díval na vrchol svahu, kde ten muž stále postával bez sebemenšího náznaku k dalšímu pohybu. Během toho všeho jsem si uvědomil, že jsem mezitím dočista zapomněl na ty první tři, které k osadě přistupovali ze stran. Vtom mě ale někdo znenadání zaskočil. Popadl mě za rukáv a vší silou mě táhl pryč z dohledu všech.

Oči jsem měl zahlcené dešťovou vodou a vítr, který do nás narážel vše jen ztěžoval. Ani v nejmenším jsem v tu chvíli netušil, co se to kolem mě děje. Intuitivně jsem se jen domníval, že mě táhne směrem k železniční stanici. Každým metrem svůj tisk zesiloval a stále děsivěji a hlasitěji v samém děsu dýchal z plných plic. Náhle mě ten pevný stisk pustil, až jsem se málem skácel k zemi. Stáli jsme u dveří do přepážky, kde se kdysi prodávaly jízdenky. Postava uprostřed všeho dění vyrazila dveře a vpadla dovnitř. Ucítil jsem zatažení za rukáv, abych na nic nečekal.

Když jsme vběhli dovnitř a byli jsme tak konečně mimo bezmezný déšť i prudký vítr, špatná viditelnost i orientace ustáli a já spatřil mého otce, jak se snaží odsunout stolek s pokladnou. Už mi došel jeho úmysl. Pod podlahou této místnosti, byl totiž kdysi sklad s pytli štěrku pro zimní posypy. V tuto chvíli naše jediná šance.

Přispěchal jsem k otci a společně jsme stolek s pokladnou odsunuli a spatřili víko od podlahy, které bylo vlivem těch let, co se nepoužívalo, velmi ztuha zaražené do podlahy. Vtom se ozval urputný dusot koňských kopyt, blížících se k železnici. Zároveň jej doplňovala nerovnoměrná jízda jakéhosi vozu nebo spíše dostavníku, který se musel kymácet díky nevhodnému povrchu, po kterém se blížil.

Vší silou se můj otec zapřel o svoje nohy, prohnul záda a do posledního dechu se snažil o tah, kterým by víko povolilo. Blížili se k nám a já začínal pochybovat o našich šancích. Otci se ale z posledního dechu podařilo víko otevřít a na tu nejpozdější chvíli mě popadl a shodil na pytle, položené v hlíně pod podlahou. Ve zbývajících vteřinách se snažil ještě urovnat stůl a vše ostatní, aby nevzbudil podezření. Následně skočil přímo za mnou a zavřel víko od podlahy. Dodnes si pamatuji přesný počet od doby, kdy podlahu uzavřel a kočí dostavníku rozmlátil dveře. Bylo to přesně 6 vteřin.

Otec se držel v klidu a ležel zčásti přikryt pytlem, na který seskočil. Podzemní sklad byl tak malý, že jsme se tam spolu s otcem a těmi pytli sotva dokázali nasoukat. Čekal jsem, že nás ti nahoře najdou, už se museli někdy v minulosti setkat s úschovnou, jako je ta naše. Nepochyboval jsem o tom, že minimálně ten z vrcholu svahu si mě musel všimnout.

Kočí ale po vstupu do místnosti jen zmateně a nervózně prohledával všechny možné přihrádky, knihy, spisy a krabice, které v místnosti byly. Tehdy tam ale nenalezl krom pár dolarů nic, co by mu stálo za vraždu veřejného činitele.

Jedinou mezerou mezi prkny v podlaze jsem na krátkou dobu spatřil jeho obličej. Stačila krátká doba. Měl světle zelené znepokojující oči, velmi výrazné protáhlé čelo s ulepenými načesanými vlasy šedé barvy. Celou bradu měl porostlou tmavými černými vousy, což v kontrastu s barvou vlasů skoro vypadalo, jako by si je pravidelně barvil. Na první pohled nevypadal a nebyl oblečený jako většina banditů.

Naopak byl velmi upraven. Oblek z drahých látek s krajkovými rukávy a košilí s velmi originálním ručně vyšívaným motivem kvetoucích květů.

Ani na malý okamžik mu z tváře nezmizel ten vážný a soustředěný pohled na přítomný okamžik. Nervozita ve mně opravdu stoupala, neboť by postačilo, aby ten muž udělal 3 kroky vlevo a podíval se, zdali třeba není něco schovaného pod skříní. V tom momentu by nepochybně rozpoznal kryté víko od podlahy a o našich životech by bylo zcela jistě rozhodnuto.

Uprostřed toho mého katastrofického přemýšlení o hrozících scénářích se náhle bandita zastavil do nehybného postoje, ve kterém pozvedl pravý ukazováček a začal poslouchat každému mžiku, vrznutí v podlaze, zkrátka čemukoli, co by mohlo odhalit něco, co v tom zmatku zanedbal.

Náhle bleskově sklopil hlavu a zaměřil svůj zrak na podlahu. Jeho temně zelené oči postupně dopátraly až do té jediné mezery, kterou jsem ho celou to dobu pozoroval. Jsem si dodnes jist, že mě tehdy spatřil. Viděl mi přímo do očí a já jemu. Byl z něj přitom cítit naprostý klid, jako by ve mně a otci neviděl hrozbu. Jako by snad chtěl, abychom ho oba spatřili a detailně si zapamatovali vše, co nám dovolil vidět. Cítil jsem, že ho to uvnitř nesmírně uspokojuje. Vtom se ale ozvalo z ulice:

„Zachary! Máme tu práci, pojď, ať ti neunikne ani vteřina.“

Na to se on zadíval skrze otevřené dveře. Sluneční svit, který se drásal napříč bouřlivými mraky mu tehdy přejel po celé tváři, díky čemuž přivřel své oči a nechal se unášet tím okamžikem, aby vnímal každý coul.

Po té chvilce rozjímání se ten muž jaksi uvolnil. Bez jediného slova začal zpočátku křečovitě cukat rameny. Svůj znepokojivý rytmus přesunul i na ruce a střed těla. Celou řeč, kterou svým prazvláštním tancem vyvolával postupně měnil v různé tempa i obraty. Posléze se s naplno rozevlátými morbidními pohyby v těle dal do kroku. Několika mála otočkami po špičkách bot, byl pryč.

Dle vzdálenosti a poslechu jsem zaregistroval, že směřoval za ostatními do domu doktora Kubberka, který onoho dne vyráběl podkovy pro své koně. Podle toho, co jsme slyšeli, se jim ale neměl v úmyslu zdát tak snadno. Z ničeho nic se ozval tupý výstřel, který bych přirovnal k brokovnici.

Musel to být sám doktor, když se bránil. Po tom výstřelu se vzduchem táhlo mnoho křiku a hanebných výrazů. Jako by snad postřelil někoho z těch šesti mužů. Rázem byl ale veškerý hněv přehlučen několika po sobě jdoucími výstřely, které se opakovaly až do prázdných zásobníků.

Během následujících chvílí jsme tak s otcem neslyšeli nic víc, než jen zoufalý strach a křik beznaděje. Mohlo to trvat necelou hodinu, ale tehdy mi to připadalo jako věčná agónie. Tak to ti muži vykřikovali, když doktor umíral. Křičeli ať zpívá, a ať doufá, že to bude dost dobré na to, aby si zachránil alespoň na chvíli svůj život. Každý muž ať je sebe statečnější zažije někdy chvíli, kdy se zlomí. Otázkou jen zůstává, kdy ta chvíle přijde. Kubberkovo chvíle přišla v onen den a já ji slyšel.

Otec mi zacpával uši, ale ten děsný nářek se vzduchem rozléhal tak výrazně, že hravě pronikal i přes otcovo dlaně. Když náhle jeho hlas samým vyčerpáním a bolestí vyhasl. Slyšel jsem, jak všichni přecházejí na jiné místo a o chvíli později už rabují naši sochařskou dílnu.

Úderný zvuk tříštícího se skla, praskajícího dřeva a padajících mincí do jejich měšců se nám vrýval do pamětí. Veškerá naše dosavadní práce a úsilí pro lepší život mizela jak mlha nad lesy. Později jsme uslyšeli, jak se ti muži nad našimi hlavami přesunuli nejspíše do obytného domu vedle kovářství.

Dřevorubec Liam Daslow byl tehdy ke svému štěstí na několika denní návštěvě u bratrů. Ovšem i ten se podpásové majetkové ztrátě nevyhnul.

Za soumraku jsme už jen zaslechli, jak ti muži nasedají nejspíše do toho dostavníku, kterým právě jeden z nich před několika okamžiky dorazil na místo. Po několika dalších okamžicích, kdy vše v co našli zalíbení naložili, tak stejně zběsilým tempem vyniklo jejich postupné mizení v krajině. Otec chtěl, abychom zůstali v pod podlaží do ranního úsvitu. Pro případ, že by se ještě v noci vrátili pro nějakou část lupu, kterou nedokázali pobrat.

Noční hodiny plynuly a plynuly a já jen doufal, že se do té doby objeví třeba nějaká pomoc. Někdo, kdo znal doktora Kubberka nebo zkrátka kdokoli. Ovšem tam venku nad prkny podlahy bylo jen děsivé a bezduché ticho a nikdo se už neobjevoval. Doznívající kapky deště odpočítávaly každou vteřinu z té zdlouhavé a bolestné noci. Samým citovým vypětím a vyčerpáním se mi už zavíraly oči proti vůli. Až se nakonec zavřely a já prudce upadl do nejhlubšího spánku, který si do dnešního dne pamatuji.

Vzbudilo mě až zběsilé a důsledné bušení do podlahy. Vyděšeně jsem se ze svého spánku otřásl a zaměřil tak veškerou svou pozornost na toho, kdo se k nám snaží dostat.

Byl to starší muž, již se šedinami a spoustou hlubokých vrásek. V té rychlosti jsem zaregistroval, jak se sluneční paprsek odrazil na šerifovo hvězdě. Můj otec si toho v ten samý moment stihl také všimnout a vzápětí otevřel vchod do skladu, ve kterém jsme se ukrývali.

Ten muž si okamžitě sundal klobouk. Chvíli jen tak hleděl na takové dva přeživší, jako by se příliš s podobnými konci nesetkával.

Náhle ale ustaraným hlasem promluvil: „Pojďte, napřed ten mladý muž, už si jistě vytrpěl dost. A Vy také ... pane?“

„Hepburn, jmenuji se Wilhelm Hepburn a tohle je můj syn Remus,“ odvětil otec.

„Lambert Soufflat, šerif města Arriadalla ... říkejte mi ... prosím, Lambert. Musím říct, že jste měli opravdové štěstí. Přežít útok takového zásahu není rozhodně časté. Moc jsem takových lidí nepotkal. Ze 150 celkových přepadení těchto banditů, o kterých víme, podotýkám, se povedlo přežít sotva jedné desítce lidí. Včetně vás dvou samozřejmě.“

„Co byli zač ti lidé?“ vypadlo ze mě bez rozmyslu.

„Dříve byli známi jako bratři Dotsovi. Veřejnost je ale pojmenovala jako Lotus Malum. To je jejich nynější jméno, co si tohle pojmenování vysloužili,“ odpověděl mi Lambert a jedním krokem se ke mně přiblížil, abych ho lépe vnímal.

„Povězte, proč se jim tak říká? Nikde jsem o tom neslyšel,“ zeptal jsem se znovu.

„Vzniklo to jako nešťastná příhoda v jednom pokerovém spolku na pohraničí, nedaleko Tanfieldu. Nejsou jako běžní členové zločinného útvaru, kteří zabíjí jen pokud vycítí v lidech hrozbu, závist, majetek. Tito se vždy snaží postarat o to, aby jejich útok nikdo nepřežil. Velmi často ale, jak jsem bohužel, měl již tu čest se přesvědčit na vašem sousedovi, praktikují nepředstavitelně kruté a ohavné praktiky, než přijde smrt. Avšak, aby měli skutečnou jistotu, že jejich dílo veřejnost nezamění za jiné. Tak po dokončení svého ukrutného činu, přibijí na každé vstupní dveře své oběti lotosový květ, pokaždé vyroben z jiné látky. Většinou barva látky metaforicky symbolizuje zvolený způsob smrti.“

„No tak, říkal jste, že si již chlapec vytrpěl dost. Nemusíte zacházet do detailů,“ zareagoval prudce otec.

„Pane Hepburne, to jsem sice řekl. Nevím vlastně proč jsem tak učinil. Ale vědět by to měl každý zúčastněný. Vnuklo mi to tu myšlenku do hlavy jako když déšť pokryje rozpálená pole. Znenadání a důsledně,“ bránil se klidně Lambert.

„Ovšem, pokud se vrátíme k těm pachatelům. Máme sice jejich psychologický popis, ovšem zevnější máme pouze jednoho jediného z nich. A i ostatní vodítka, včetně místa činu poukazují zcela jistě na Lotus Malum. Ale přeci jen, za každou další pomoc s popisem vám oběma budu velice vděčný,“ opatrně na nás naléhal, aby v nás nevzbudil nežádoucí pocit.

Co to Lambert navrhl, okamžitě ze mě vyhrklo: „Zřetelně jsem spatřil jen jednoho, který prohledával přepážku, když jsme se s tátou schovávali pod podlahou. Měl na muže delší načesané vlasy šedé barvy, brada porostlá vousy měla však barvu černou. Jeho oči byly tmavě zelené a rysy v obličeji ... no zkrátka dosti význačné až ikonické. Mnoho takových mužů nepotkáte. Poté na něj jeho komplicové zavolali jménem ‚Zachary‘, ostatní jsem viděl jen při příchodu z dálky, takže velmi nečitelně. A poté mi můj otec zachránil život a ukryli jsme se tady pod podlahou.“

„Působivé mladý muži, jak na tebe ten muž působil celkovým dojmem, pokud to lze vyjádřit?“ optal se Lambert.

„Vyjádřit to určitě lze, ten dojem byl velmi úderný, nepříjemný a zevnějškem se jevil asi jako...,“ přemýšlel jsem, jak větu dokončit, až jsem se zarazil déle, než jsem si přál.

„Asi jako někdo koho bychom nazvali snobským a ohavným gentlemanem?“ doplnil mě Lambert.

„Ano pane, tak nějak,“ odpověděl jsem jednoduše a směle přikyvoval.

Lambertovi se zarazil dech a překvapeně, zároveň ale s pocitem naděje v očích pověděl: „Mladý muži, to vše sedí právě na toho jediného z nich, jehož popis známe. Je to sice jen další opakovaný díl do velké skládačky, ale ty jsou koneckonců třeba k jejímu dokončení,“ prohlásil, dal ruce v bok a s radostí přikývnul na náš postřeh z útoku.

Co mi právě řekl, mě dovedlo z nějakého důvodu povzbudit. Řekl bych, že dodnes si ten stav umím vybavit. Bylo to něčím jako proudem ve mně, tužba po naplnění a jakoby právě to, co mi řekl, přispělo minimálním podílem k onomu naplnění té nádoby, kterou v sobě nosím.

V jednu chvíli radost z přežití u mého otce vystřídala starost. Byl to ten tíživý pocit na hrudníku, ten pocit, kdy jako člověk netušíme, jaké budou naše následující dny, týdny, měsíce. Sice jsme si s otcem zachránili život, ale když jsme vkročili do naší dílny a zároveň obchodu, kde vše po dlouhá léta vznikalo, tak ten pocit nabral na zcela jiných rozměrech.

Lambert k nám přistoupil blíže a pravil: „Podívejte, je mi to vážně líto, co se stalo. Nic vám nepřikazuji, ale doporučuji se odsud vzdálit. Vzdálit a to navždy, není tu bezpečno a bojím se, že dokud se ti, co tohle způsobili, prohánějí na svobodě, tak nebude. Domy bez vlastníka připadnou jako trvalý majetek městu. To se už rozhodne, co dál, ale upřímně ... neznám nikoho, kdo by za okolností, které se tu udály ... tu toužil žít.“

„Pane Lamberte, víte, kdysi před lety jsem vložil nějaké úspory do městské banky a ... ,“ spustil můj otec s nesmělým hlasem a přistoupil.

„Vím ... na co tu narážíte pane Hepburne. Ve Vaší momentální situaci Vás osobně dovedu až před brány banky a zaručím, že skutečně svůj nárok na výběr uplatníte,“ odpověděl sebejistě Lambert.

„Děkujeme mnohokrát pane. Jste nejspíše jediný, kdo si na tuto zapomenutou končinu vzpomněl,“ řekl otec a pomalým krokem se vydal k nám do domu.

„Poberte si nyní, prosím, veškeré své věci, které myslíte, že v dalších měsících využijete. Vše naložíme na nákladní vůz, který mám přistaven vedle železnice spolu s uvázaným koněm.“

„Pane Lamberte, Vy běžně jezdíte po městech s nákladním vozem?“ zeptal jsem se a poukázal na něj zdvihnutím pravého obočí. „Protože mladý muži, mám i tu nepříjemnou povinnost a to odvést na něm mrtvá těla. A tentokrát, když narazíš na panice propadlého občana, který vykřikuje, že zaslechl křik a střelbu ... pak zkrátka čekáš pár mrtvých těl. Nejdříve ale do města přepravím vás dva, pak sem někoho pošlu. Věřte, nechtěli byste naložit své poslední zbylé vzpomínky, kdybyste se mnou jeli v pořadí jako druzí,“ odvětil Lambert.

„Dejte nám chvíli. Opravdu to bude chvíle,“ řekl otec skleslým hlasem a dodal, „pojď Remusi, vyběhni do patra a pober, co je ti nejdražší.“

Na to jsem vběhl do prodejny, přeskočil tu spoušť, kterou oni po sobě zanechali a po starých rozvrzaných schodech se dostal do svého a otcova pokoje.

Vytáhl jsem zpod postele dřevěnou krabici, ve které jsem měl uchované své nejhodnotnější předměty. Nebyly to však žádné mince ani nic značně majetného. Šlo o morální a emocionální hodnotu. Byl to blok s mými skicami, kterými jsem si často během let krátil předlouhý čas. Nikdy jsem nevyrůstal se svými vrstevníky, tak veškerý můj svět byl mimo mé povinnosti přenášen na pouhý papír.

Truhlu s tržbami, kterou otec pečlivě uschoval, ti muži očividně dokázali najít bez větších obtíží. Její zámek byl uražen a obsah dočista vybílen. Neponechali jediného neprodaného díla. Žádné z nářadí nebylo ukradeno, ale nejspíše pro pobavení banditů zničeno takovým způsobem, že i ten nejšikovnější řemeslník ve městě by nad opravou zlomil hůl. Všechen sochařský materiál, který bychom bývali dokázali použít na nejméně dalšího půlroku, zmizel beze stopy.

Prakticky krom trocha jídla s vodou na pár dní, jsme neměli nic dalšího k užitku. Zůstala nám sice střecha nad hlavou, coby prodejní prostor, ale jelikož domek není náš a nemáme nyní z čeho a jak utržit, koncem měsíce ho nebudeme mít z čeho uhradit.

K mému překvapení však neukradli malé kapesní hodinky. Kdysi mi je otec přivezl, když byl na jedné z návštěv u svých dnes již zesnulých rodičů. Ti je velmi obtížně sehnali od jednoho hodináře až z Londýna.

Hodinky měly kulatý tvar, vybarvený do vínového odstínu rudé, která ve své půli přecházela ve stinnou černou a na závěr všeho stálo za ručičkami v ciferníku ručně vyryto, avšak velmi zdrobněle, jméno společnosti, která je vyrobila.

Vzal jsem tedy své skicy spolu s kapesními hodinkami z dřevěné truhly. Skicy jsem založil do staré pevné knižní vazby. Hodinky zabalil do fialového krajkového šátku z kašmíru a seběhl schody. Poté jsem vykročil ven z obchodu naplněn pocitem a jistotou, že už se do něj nikdy nevrátím. Už je tomu naposledy, co tento práh překračuji.

Můj otec jen postával venku a klábosil s Lambertem, než se vrátím. Přišlo mi hned podivné, proč si i on nedošel byť jen pro některé věci. Přeci jsme přišli prakticky o vše, co by se dalo zužitkovat, ale stále ne o vše.

Nemohl jsem se udržet a tichými kroky jsem překročil naše zápraží, které končilo u dveří doktora Kubberka. Jak jsem se k těm otevřeným dveřím blížil, ten pocit napětí se stupňoval. Srdce mi bušilo tak, že jsem ho cítil až v krku. Pomalu jsem dveřmi nahlížel dovnitř do zdevastovaného domku. Každým pomalým krokem se mi vše stále více poodhalovalo. Každý ten krok ale trval daleko déle, než bych si přál.

Obezřetným okem jsem brouzdal po podlaze až jsem spatřil rozetřenou krev. V tu chvíli jsem cítil, jak celé mé tělo je tím vnitřním šokem paralizováno. Podvědomě jsem slyšel rozladěný skřípot houslových strun, který sílil tak rapidně a tak nepravidelně, že mi jejich zvučnost vzala sluch. Byla to ta skutečnost, kterou se po spatření překryje veškeré vnímání. Postupujete krokem kupředu, neuvědomujete si za čím to vlastně kráčíte. Nedomýšlivě jsem se přiblížil na vzdálenost, ze které jsem již viděl špičky bot nebohého doktora. Bojoval jsem s tím vnitřním chaosem, snažil jsem se ho klidnit. Začal jsem váhat tak moc, až mi kdosi položil ruku na rameno a stáhl mě zpět.

„Tam bych radši nechodil mladý muži,“ řekl mi Lambert hned, jak mě vytáhl před dům.

Zeptal jsem se otce, který náhle stál u mě: „Otče, nahoře v patře, snad tam neplánuješ vše po sobě zanechat?”

Na to jsem dostal jasnou odpověď: „Chlapče, kromě svých dokladů a trocha jídla, které u sebe mám. Nic dalšího mě tu už nezastihne.“

„Tak pokud je to vše, co potřebujete, můžete si nastoupit,“ řekl Lambert a popohnal nás, abychom šli společně k vozu a konečně odsud odjeli.

Můj otec si sedl dopředu, hned vedle Lamberta, který vedl koňské spřežení a já jsem vylezl do nákladového prostoru, chytil se konstrukce a skrčil se hned za nimi. Koně se hned na to rozběhli a já jen pozoroval, jak v dáli mizí místo, které pokrylo významnou část mého života. Z jasných obrysů budov se postupně stávají jen siluety, ze siluet stíny a stíny na to střídá scenérie, která hovoří o blízkosti města Arriadalla.

Otec za celou cestu nevydal ani hlásku. Zdálo se mi, že to není čistě jen o tom, co se nám přihodilo, ale že je navíc nucen problém řešit s městem. Při každé zmínce o tom městě byla na otci vidět těžkost a nepříjemné představy. Celou cestu si o sebe třel neklidnými pohyby dlaně a upřeně se sklopenou hlavou směrem ke svým špičkám, hleděl bez takřka jediného mrknutí oka.

Trvalo to zhruba hodinu, než jsme se dostali do města a přejeli jeho hranici. Bylo tomu snad poprvé v životě, kdy jsem schopen něco takového vidět, ale i vnímat. Naposledy jsem to tu spatřil ve velmi útlém věku a z těch pár střípků, které mi uvízly v paměti, se to tu razantně změnilo. Na začátku každého města je stejně jako u nás železnice, ovšem po ní následuje celá řada rančů, hostinců i obytných domů. Od kovářů, přes řezníky až k prodejcům zbraní. Ulice byly velmi zalidněné tolika neznámými tvářemi. Celý svůj život jsem kromě zákazníků vídal tak málo lidí, že bych je dokázal spočítat na prstech jedné ruky. Všichni na nás hleděli tázavým a zvídavým pohledem.

Nebyl jsem schopen v tu chvíli určit, zdali jsou to pohledy nepokoje a snad i z otce, který poutal největší pozornost z nás všech, nebo pohledy z neznáma. Po chvíli však náš vůz prudce změnil směr jízdy a rázem jsme obrovským švihem zastavili před jeho stanicí, která byla postavena mezi krejčovskou dílnou a řeznictvím.

Lambert seskočil z vozu a důkladně uvázal své koně. Na to mému otci sdělil: „Tak, jsme tu. Není ovšem čas ztrácet čas, jako první bychom pane Hepburne, pokud dovolíte, měli obejít příslušné instituce. Ale kdybych měl navrhnout doplňující řešení, tak by tu měl Váš syn zůstat. Nebojte, můj zástupce Garry Winslow ... se postará,“

„Dobře... Remusi, jak jsi slyšel, počkej tu než se vrátíme. Bude to nejspíš trvat do večera, ale vrátím se, jak mi to jen čas dovolí,“ naléhal na mě otec.

„Ano otče, počkám tady na vás,“ řekl jsem smířeným tónem.

Lambert mezitím otevřel dveře od své stanice, tam soudě dle rachotu právě vzbudil svého spícího kolegu. O pár okamžiků později vyšel ze stanice v pořadí jako první, muž zhruba padesát let starý. Měl protáhlý vrásčitý obličej s neutrálním pohledem, který mohl na někoho zprvu působit poněkud nepříjemně.

Měl zvláštně vyšpulené rty, díky čemuž se jevil trochu přidrzle. Jeho rozcuchané krátké vlasy vypadaly, jako by měl za sebou dlouhou noc. Na první pohled bych ho spíše tipoval na psance, než na zástupce šerifa. Hned mě zaregistroval, jako by na mě rozpoznal, co se mi to honí hlavou za tok myšlenek. Přistoupil ke mně, klekl si na zem.

Poněkud na blízkou vzdálenost se mi zahleděl do očí, náhle však pravil: „Zdravím tě, já jsem Garry. Pokud si to vyžádají okolnosti, zastupuji tady pana Soufflata. A tady si to skutečně vyžadují. Bylo mi řečeno, že na tebe mám pro dnešek dohlédnout. Hlídku po městě musím však stále držet, tak pokud ti jako doplněk k výchově nebude vadit menší prohlídka tohoto města, budeš mít pro tentokrát šťastný den,“ pousmál se.

„Příliš času jsem ve městech jakživ nestrávil a tady je toho jistě dost k vidění. Jo a jmenuji se Remus,” odpověděl jsem s nadšením.

To Garryho poněkud více rozesmálo a pravil: „Jsem jen Garry a máš pravdu, skutečně je toho tady co k vidění, den co den.“

„No nic chlapi, my půjdeme... a Garry, zodpovědně prosím,“ dodal šerif a spolu s otcem nasedli na vůz.

Ještě předtím jsem ale na poslední chvíli vyskočil na nákladní prostor, popadl jsem svůj šátek spolu s kapesními hodinkami a knižní vazbou, ve které byly vloženy skicy. Bleskovou rychlostí jsem se pak rozeběhl a skočil z vozu přímo k nohám Garryho.

Můj otec se ohlédl, pousmál se a řekl: „Remusi, buď poslušný nebo si tě tu šerif nechá.“ Pár chvil nato se šerifovo koně rozběhly. Prach, který nás s Garrym zahltil, téměř oslepoval oči, jakmile však ustál, vůz již nebyl v dohledu.

„Remusi, pomalu bych vyrazil, souhlasíš-li se mnou. A nebuď přede mnou tak nesmělý. Uvidíš, že jsem ten poslední z tohoto kousku nebe, u kterého jsou takové obavy na místě,“ řekl Garry svým sarkastickým hlasem a dvakrát mi poklepal dlaní rameno.

Vyrazili jsme tedy do centra všeho dění. Byl zrovna pátek a někteří obyvatelé se už vraceli z práce domů. Davy se začínaly stále více koncentrovat a sdružovat. Zanedlouho bylo vcelku obtížné se jimi proplétat a dostat se dále městem.

Jak se tak stalo, vyšli jsme z blízkosti všech, kteří kráčeli po obou stranách ulice a namířili jsme svůj krok prostředkem, přesně mezi oběma proudy lidí.

Kráčeli jsme po velké příjezdové ulici a v tu chvíli jsem neodolal zeptat se: „Garry, když jsi zástupcem šerifa a při hlídce města chodíš jeho prostředkem, nebyla by větší šance vyhledat zločin, kdyby se člověk držel spíše méně nápadný v davu?“

„Víš Remusi, možná ti to bude připadat jako postavené na hlavu, ale jako šerif se tu snažíš spíše působit autoritativně a být na očích, než zločinu bránit vlastním tělem. Tím nechci říct, že bychom o to neusilovali, ale momentálně je daleko bezpečnější pro nás dva a hlavně pro veřejnost města, abychom byli pouze vidět jakožto strážci zákona. Už jen tímto zabráníme o dost více potencionálnímu zločinu, než kdybychom se schovali v davu a čekali. Divil by ses příteli, kolik zločinců nebo zlodějů si svůj tolik plánovaný čin rozmyslí, vidí-li na cestě strážce zákona. Rozmyslí si to mnohdy dokonce i v případech, kdyby byli schopni se jednou jedinou kulkou onoho strážce zbavit.“

KAPITOLA 3

SOUZNĚNOST PROTI

SOUCITNOSTI

„Můj úděl, můj smiřitel i školitel, na prahu mém bude kráčet a své poselství přenášet.“

Je to více, než záhadné, ale čím jsem na tomto světě déle, tím méně reaguji na vzpomínky tohoto života jako na celek. Z minulých let mám jen ústřižky, které postupem času vkládám do jedné pusté mísy. Zbývají mi tak jen kapitoly. Každý ústřižek vznikne po něčem zásadním. Při uchopení všech těch dílů a jejich prohlížení si připadám, jako někdo, kdo předčítá a vidí sny, které ho pouze navštěvují. Během tohoto životního vyprávění se mi tento pocit neodbytně vrací. Ten pocit, který nabývá podezření. Je to ubíjející, připadat si ve své vlastní mysli jako host. Jako někdo, jehož oči i mysl poberou jen zkrácený obsah.

Když jsme tak šli a šli za toho parného odpoledne, tak jako první se Garry rozhodl jít směrem k tržnici, kde můj otec nikdy nedostal povolení k prodeji. Za několik málo okamžiků jsme došli na místo. Tržiště bylo neuvěřitelně rozmanité. Byli tam řemeslníci všech druhů, jaké si jen člověk dovede vybavit.

Spoustu z nich jsem nedokázal ani pojmenovat patřičným povoláním a ani jsem třeba netušil k čemu jsou jejich výrobky užitečné. Mimo řemesel tu člověk mohl poznat samozřejmě i všelijaké potraviny. Od bohatých výběrů masa, přes ryby po zdánlivě neomezené počty koření nebo rostlin.

„Remusi, tak tady vidíš jedno z největších tržišť v Severní Dakotě. Tady začíná naše pravidelná obchůzka, jelikož zloději tu mají svůj lup doslova jako na podnose a krom toho, se to tu za zády zákona hemží i zakázaným zbožím.“

„Jaké zakázané zboží máš na mysli Garry?“ zeptal jsem se zvídavě.

„No, toho je samozřejmě spousta ke zmínění. Například nelicencovaný alkohol, nelegálně držená a prodávaná zvířata nebo se tu začínají objevovat dokonce i padělky doutníků. Představ si nakoupit za velký peněžní obnos třeba 10–20 doutníků a ve finále zjistit, že jsi nenakoupil vlastně doutníky, ale jen jakousi zabalenou směs, kterou můžeš předhodit při největším možném užitku svým prasatům. I takové věci se zde dějí a není jich málo.“