Mimikry mocných

Václav Vrána

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2021

© Václav Vrána

Cover © Václav Vrána

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-122-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-123-0 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele e-knihy

Předmluva

Jak se kalil převrat

Proč jsme zvonili… Úvod

Majáles a pád nepracující strany práce

Revoluce v podání zaměstnanců autodopravy

Vytváření nového politického režimu na pracovištích

Přerod Bonifáce Smradlavého

Znárodnění v obráceném gardu, aneb velká privatizační loupež

Přerod Modráska a Řepy

Nové volby v rozbíhajícím se otrokářsko-feudálním řádu

Co předcházelo volebním hrám

Čtyřicetiletý Prdlavec poprvé u voleb

Tma jak v řiti

Smradlavý s Pičníkem budují kapitalismus

Velké podnikání

Velké podnikání II

Několik let poté

Tajný agent Smradlavý

Buzerant Pičník detektivem

Kapitalistické problémy ve firmě Pluhy a Hrábě, společnost s rozumem omezeným

Jak se taxikář stal podplukovníkem.

Reportáž s Kubicou

Reportáž s majorem Zemanem

Odposlechy s uchem na zdi

Přátelé z Kozojed

Janko Čula a stará Blažková komentují

Život na dovolené v zahraničí

Krejčířova anabáze

Televizní zprávy budoucích servilních Jasánků

Tajná mise

Soudy po africku

Kapitalistické demonstrace

Janko Čula a stará Blažková komentují

Televizní zprávy a demonstrace chudých doktorů

Janko Čula a stará Blažková komentují

Blbci z Montostavu

Janko Čula a stará Blažková komentují

On-line k StB

Janko Čula a stará Blažková komentují

Mafie za každým rohem

Kdo na Hrad?

Nábor nových členů ODS

Nábor nových členů ODS II

Janko Čula a stará Blažková komentují

Kozojedy řádí v Rostocku

Janko Čula a stará Blažková komentují

Lidový dům, Alzheimer a LTO

Široký hazard Širokého

Janko Čula a stará Blažková komentují

Halík, Kořistka, Mlečák a další šmejdi

Proso s Mlečákem si kladou podmínky

Sezení modrých ptáků na drátech vysokého vedení

Za budoucnost našich dětí

Průzkum preferencí podle Orla

Po volbách, Čula a Blažková komentují

Všichni členové a příznivci velkých stran:

Televizní zprávy po kapitalisticku

Janko Čula a stará Blažková komentují

Brdy

Janko Čula a stará Blažková komentují

Protesty proti radaru

Janko Čula a stará Blažková komentují

Tajné jednání v Brdech

Branná povinnost

Křivá Huba mobilizuje

Oslavy, demonstrace, výročí

On-line přenos z oslav kapitalistického 1. máje

Budování světlých kapitalistických zítřků

Školství ve vyspělém otrokářsko-feudálním řádu

Státní návštěvy

Putin v Praze

Bush v Praze

Česká servilní, připosraná a prolhaná média

Pružinský se předvádí v New Yorku

Církevní restituce

Rozkaz Křivé Huby

Pružinský uděluje metály

Co k tomu dodat? Jen část projevu Dr. Edvarda Beneše: President Dr. Edvard Beneš v r. 1947 – výňatek

Jeden den Ivana Denisoviče Hnojůvky

Neuvěřitelná dobrodružství generálních tajemníků velkých stran po jejich smrti

Neuvěřitelné zážitky žáka VI. B

Tiráž

Předmluva

Až zase bude další oslava VLKR (Velké Kapitalistické Listopadové Revoluce) 17. listopadu, tak to zase bude na Národní třídě nablito, ono v podstatě jde o oslavu privatizační VŘSR a papaláši budou mít plné huby slintů o demokracii a svobodě (jenomže už nebudou slintat o tom, že pravda a láska se po hadráku změnila na lež a nenávist), budou zapalovat svíčky, hasiči budou mít po celém Česku pohotovost, budou klást věnce a 10 milionů Čechů bude akorát rádo, že budou mít den volna, no a ti nejnasranější, co se tlučou do hlavy, jací byli idioti, když v r. 1989 cinkali klíči a roztahovali prsty do „V“, aby světu ukázali, že mezi nimi nemají plíseň. Vážení čtenáři, předkládám vám k přečtení knihu o údajné sametové revoluci a o době po ní, která byla sametová ovšem jenom pro chátru (chartisty kolem opilce Havla), ale dole to byl šmirgl papír, vím, o čem mluvím a píšu, v r. 1989 mi bylo 41 let, čili prožil jsem i minulý režim a momentálně 27 let v tomto režimu a mohu porovnávat. Byla to obrovská blamáž na 15 milionů Čechoslováků a v knize píšu o osobních zkušenostech a informacích, které se mi podařilo vypátrat, je to čistě můj subjektivní názor, nikoho nepřesvědčuji o své pravdě, konečně 15 milionů obyčejných lidí ví velice dobře, o čem píšu. Nepředpokládám, že se ١٧. listopadu při demonstracích něco změní, to by museli mít lidé kalašnikovy, takže opravdu poslední nadějí jsou parlamentní volby, ale zdá se, že lidé podle výsledků voleb od r. 1992 si asi chrochtají blahem, protože volí pořád stejné voly čili i v tomto případě jsem skeptický, bývalí bolševici, estébáci a veksláci jsou pevně zabarikádovaní ve svých pozicích a mají ještě dostatek příznivců v řadách majitelů s.r.o., bývalých komunistických ředitelů národních podniků, kteří budou ODS, TOP 09 a další gaunery volit, aby nepřišli o svoje nakradené miliony a miliardy, a to jsou kovaní voliči všech těch darebů v ODS, TOP 09, ČSSD a ANO. A Burešovi nevěřím ani pozdravení, dokud nebudou postaveni před soud zloději jako Bakalník, Nedělka, Halouzek, Pružinský, Kočár, Topol a další kapitalističtí normalizátoři, nic se nezmění, bohužel. V době hadráku jsem pracoval jako projektant v jednom mamutím stavebním podniku v Ostravě a byl jsem přímo v centru dění, dokonce jsem byl předsedou Občanského fóra, ale když jsem viděl, jací kariéristé se do OF rvali, tak jsem hlasitě zvracel, a to jsem dokonce v té době nekouřil, poté jsem zase byl u privatizace podniků v Orlických horách a zvracel jsem dvojnásobným objemem, dá se říci, že jsem se v průběhu počátku 90. let vyzvracel na 50 let dopředu. O průběhu následných let po hadráku píšu ve své knize Komunisti po převratu, kterou jsem vydal vlastním nákladem, protože nakladatelé jsou v současné době připosraní ještě víc než prolhaná média a nikdy by moji knihu nevydali, aby jim cenzura nešlápla na kuří oka. Nakladatelství v drtivé většině zprivatizovali bývalí zelináři, velkouzenáři a veksláci typu Horáčka, kteří o literatuře vědí totální prd, a je to pro ně jenom byznys. Já osobně za nejkomičtější a nejsrandovnější situaci po sranda puči považuji slinty převlečených bolševiků, že je škoda, že sranda puč byl sametový a že komunisti se měli věšet, možná mě budete považovat za blázna, ale já kupodivu s tímto souhlasím, protože je více než zřejmé, že v takovém případě by nevzniklo ODS, což je a byla banda největších bývalých bolševických a estébáckých pokrytců, ODA, US, TOP 09 a dalších postkomunistických sdružení, z nichž mnohé naštěstí skončily v politickém kompostu a bylo by načase v hnoji utopit i zbytky ODS a TOP 09. Pokud by si někdo myslel, že sranda převrat byl samý samet, tak je na velkém omylu. Samet byl jen v těch nejvyšších mocenských patrech, v regionální rovině to byl pořádný šmirgl papír, ten, kdo to pamatuje, mi dá jistě za pravdu, jak uvolnění komunističtí papaláši na podnikových a okresních úrovních, kteří se nestačili etablovat do VIP band, běhali od čerta k ďáblu, lomili rukama a dokonce se vyskytly i případy sebevražd. Ti řadoví a bezvýznamní komouši pak každému na potkání vysvětlovali, že oni nevěděli, co dělali ti nahoře, ale teď, když to ví, tak s KSČ nechtějí mít nic společného. Některé řadové komunisty jsem ani nějak neodsuzoval, protože mnozí ani pořádně nevěděli, proč do KSČ vlezli, ale v každém případě jsem si vážil a vážím každého komunisty, který po sranda puči v KSČ zůstal bez ohledu na to, co ho v budoucnu čeká, čili ti byli ve straně skutečně z přesvědčení, a nikoliv z kariéristických důvodů, jako drtivá většina dnes již majitelů s.r.o. a politiků na všech možných úrovních. Když si vzpomenu na Občanské fórum, a jaké kreatury se do tohoto sdružení cpaly, ještě dnes se mně z toho dělá špatně. Měl jsem tu čest dělat velitele OF v jednom stavebním podniku, ale když jsem viděl, jak se komunističtí papaláši zaštiťují národním porozuměním, tak jsem s tím sekl a s celou „sametovou“ revolucí jsem nechtěl mít nic společného, a když dnes vidím ty ředitele národních podniků, kteří byli kariéristickými bolševiky jak poleno, jak řádí v tržním hospodářství a slízají se na srazech a rautech ODS, TOP 09 a ve všech zaniklých partajích jako ODA, US a další a pořád hledají to nejlukrativnější koryto, tak se mně otevírá dlouhý nůž v kapse. Napsal jsem o tom knihu Komunisti po převratu a zde jsem popsal všechny ty bezpáteřní kariéristy takové, jací skutečně byli a jsou doposud. Samozřejmě, že jména jsou smyšlená, a pokud by někomu připomínala skutečné postavy, tak se jedná o podobnost čistě náhodnou. Věřte, že současné době, pokud neoslavujete světlé kapitalistické zítřky, tak vám nakladatelé, rovněž bývalí bolševici, nic podobného nevydají.

Jak se kalil převrat

Tak jak to vlastně s tím srandovním převratem s roztahováním prstů a zvoněním klíči v r. 1989 skutečně bylo? To, k čemu tady došlo v listopadu roku 1989, bylo předem pečlivě naplánováno. Včetně toho, že rozhodující vliv na transformaci ekonomiky budou mít „odborníci“ z Prognostického ústavu. Součástí plánu byl i článek Miloše Zemana, otištěný v létě roku 1989 v Technickém magazínu a popisující tristní stav naší ekonomiky. Ten měl upozornit na „novou krev“, ekonomické odborníky, kteří budou jako jediní schopni úspěšně transformovat ekonomiku tohoto státu na kapitalistický systém. Ovšem myšlena byla normální, červená krev, především RH negativní a nikdo nepočítal, že se do toho všeho nakonec začne srát i krev modrá.

Hlavním cílem byla nejen legalizace majetku bývalých mocenských struktur (třeba lidé z PZO Motokov, Omnipol a dalších podniků, zabývajících se obchodem s kapitalistickou cizinou, měli v zahraničí devizová konta, komunisti z podniků zahraničního obchodu byli a jsou největší mafiáni po sranda puči – viz Omnipol, kde se na ně hrabe newyorská mafie), ale také vytvoření nového podnikatelského prostředí s novými „kapitalisty“, a to komunistickými papaláši, převlečenými za Baťu (od té doby jim zůstala v mozcích zafixovaná devítka). Byla vymyšlena i „Kupónová privatizace“, nejjednodušší a nejméně průhledný způsob ovládnutí státních podniků. Mělo to proběhnout následovně: Ze státních podniků se vyvede část jejich hodnoty jak krávy na pastvu a převede se na fiktivní akcie, v tomto případě přejmenované na kupóny. Ty budou spravovat fondy. Hodnota těchto „akcií“ se na „akciovém trhu“ (nikoli burze!) pomocí „zahraničního kapitálu“ navýší tak, že přesáhne padesát procent původní hodnoty podniku. Investoři tak získají majoritu a ovládnou podnik. DIK (držitel investičních kupónů, nikoliv akcií!) bude dostávat dividendy a spokojenost bude na obou stranách. Toto všechno mělo být koordinováno komisí pod vedením Valtra Komárka. Vymyšleno to bylo skvěle, ale soudruzi prognostici, včetně Komárka zaspali Pružinského finiš.

Nikdo ale nepočítal s tím, co vyvede jeden ze „zasvěcených“, arogantní, ješitný a egoistický Ing. Václav Pružinský v komunistickém podsvětí známý pod pseudonymem Narcis. Tento člověk vycítil příležitost a „utrhl se ze řetězu“ i s tím, že na konci řetězu mu zůstalo jedno urvané varle. Přisvojil si všechny myšlenky a postavil se do čela „transformace“. Člověk, který dosud neřídil ani trafiku, najednou řídil ekonomiku celého státu, a to dokonce bez řidičáku aspoň skupiny B! Na tom, co se stalo, má obrovský podíl viny také Václav Havel, prominentní disident a v té době už z vůle komunistů prezident této země. To on prosadil Václava Pružinského na post ministra financí s odůvodněním, že je to mladý progresivní ekonom. Později toho sice litoval, ale ten jeho projev v Rudolfinu už nic nezměnil. Do této funkce doporučila Václavu Havlovi Václava Pružinského „disidentka“ Rita Budínová-Mlynářová-Klímová, bývalá fanatická komunistka. Kdo tehdy stál v pozadí a kdo tedy rozhodl o tom, že se nejmocnějším mužem v této zemi stal právě Václav Pružinský, se dnes můžeme jen dohadovat. Dosavadní vývoj ale dostatečně dokázal, že na té ekonomické transformaci nejvíc profitovala úzká skupina lidí, jejichž minulost není zrovna čistá.

Václav Pružinský si přisvojil právo rozhodovat absolutně o všem. Své bývalé kolegy z Prognostického ústavu tak postavil před neřešitelný problém. Oni neměli jakoukoliv možnost mu v jeho jednání zabránit. Nemohli přece předstoupit před národ a říci všem občanům, že tohle všechno bylo naplánováno a rozhodnuto dávno před 17. listopadem roku 1989. Museli tedy jen trpně přihlížet, a když bylo nejhůře, tak si ze zoufalství ulevovali tím, že si honili neviditelnou rukou trhu ptáky. Osobně mi bylo nejvíce líto pana Valtra Komárka. Byla zde určitá šance, že pod jeho vedením ta transformace proběhne podle dohodnutých pravidel a v určitém právním rámci. Valtr Komárek už v roce 1992 zcela rezignoval a stáhl se do ústraní.

Celou akci zvanou Kupónová privatizace totálně rozbil Viktor Kožený se svojí „jistotou desetinásobku“. A Pružinského výrok „Více takových Kožených!“ Narychlo se dotiskovaly kupónové knížky a lidé prodávali jako diví. Veksláci měli žně a divím se, že nikdo o tom nenatočil film KUPONY A DIK. Za neregistrovanou kupónovou knížku se tehdy platilo až dvacet tisíc. Dva autentické výroky Václava Pružinského z té doby stojí za připomenutí. Začátek roku 1990: „Něco jako národní majetek tady nikdy neexistovalo!“ A začátek akce zvané Kupónová privatizace: „Vždycky jsme si říkali, že je to majetek nás všech. Teď si na to tedy vydáme papír.“ Nějak si nám pan profesor odporoval, nezdá se vám?

Těch prokázaných 34 miliard, které „odpluly“ s Viktorem Koženým (a s nimi odplula i celá naše námořní flotila včetně komunistických letadlových lodí do neznámých přístavů!) mělo zůstat tady! Když se tehdy novináři ptali Václava Pružinského, jaký má názor na to, že zásluhou Viktora Koženého už nemáme námořní flotilu, tak jenom pozdvihl obočí: „My jsme měli nějaké námořní loďstvo? Snad tak akorát jeden hausbót na Vltavě a jednu pramici na potoku Botič?“ Investiční fondy měly působit jako správci majetku. Rozhodnutím ministra financí (Ing. Ivan Kočár, ODS, taky jeden z modrých gaunerů) se tyto fondy přetransformovaly na vlastníky majetku, svěřeného jim DIKy. Už nic nebránilo jejich rozkradení. Lidem, kteří uvěřili a těmto fondům svěřili své „akcie“, zůstaly jen prázdné kupónové knížky s podpisem geniálního ekonoma Václava Pružinského. A protože se tak dělo podle zákona, stali se na jejich úkor z vybraných jedinců milionáři. Investiční fond Trend a jeho zakladatelé jsou toho typickým příkladem.

Podniky, které převedením až třetiny původní hodnoty na „akcie“ ztratily schopnost dále se rozvíjet, buď zanikly, nebo byly na příkaz

„shora“ sanovány bankami. Místo toho, aby vytvářely zisk, byly dotovány vysáváním bank. Aby byl udržen sociální smír, byla uměle udržována zaměstnanost. Dělníci nechodili do práce, ale do zaměstnání. Mnozí z nich dodnes s dojetím vzpomínají na obědy za deset korun ve Stehlíkově Poldovce.

Už v roce 1995 bylo jasné, že tento způsob hospodaření vede zákonitě ke zhroucení celé ekonomiky státu. Vyrovnaný rozpočet byl udržován uměle tím, že do něj byly převáděny všechny rezervy. K tomuto účelu se do něj převedly také všechny přebytky z vybraného a nespotřebovaného důchodového pojištění. S důsledky tohoto kroku se potýkáme dodnes. Přes toto všechno prohlásil Václav Pružinský v roce 1996 transformaci za ukončenou. Samozřejmě úspěšně! Jeho vláda končila v roce 1997 „úspornými balíčky“ krásně převázanými ozdobnými stuhami a propadem HDP na mínus 0,7 %.

Vrcholem geniality velkého ekonoma bylo vyzdvihování mladých a progresivních podnikatelů. Byli to „chrti“ typu Dienstla a Tykače (finanční skupina Motoinvest), kteří těžili z absence právního rámce a z bankovního socialismu. Jejich činnost nikdo nekontroloval. Václav Pružinský prohlásil, že jeho cílem je vytvořit v této zemi vrstvu bohatých lidí. Už ale nedodal, že na to jejich bohatství se budeme muset složit my všichni. Ten zhruba bilion korun, který se neoficiálně uvádí jako ztráta, je ztráta finanční, tedy přímo vyčíslitelná. Ztráty druhotné (zaniklé podniky a tím ztracené výrobní kapacity, následně pak propad exportu – není pravda, že nebylo kam vyvážet, ono nebylo co vyvážet!), se odhadují na další bilion. To, že třeba Tomáš Ježek, v podsvětí známý pod pseudonymem Bodlináč (ano, ten, který ve Lnářích v čele privatizační komise rozhodoval komu, co a za kolik) dnes přiznává ztrátu pouhých čtyřiceti miliard (Viktor Kožený), je výsměchem všem, kdo tu dobu pamatují. Nejhorší ze všeho jsou ale dopady tohoto konání na morálku celé společnosti. Dnes zde vládnou už pouze peníze. Bohužel.

To, co je popsáno, je samozřejmě doložitelné. Přesným a chronologickým popisem událostí a dokumentací všech těchto ekonomických transformací dnes disponují lidé, kteří „byli u toho“. Václav Pružinský ví, že „oni“ vědí! Proto udělal pro svoje znovuzvolení na druhé volební období všechno možné, a dokonce si myslím, že byl ochoten za tímto účelem vstoupit i do KSČM. Schůzka Šlauch – Wajgl v hotelu Savoy nepotřebuje komentáře. Extempore ministra vnitra Ivana Íčka tuto frašku pouze završilo. Václav Pružinský měl po znovuzvolení pár let klid a jistotu, že se tyto dokumenty neobjeví. Má to také pojištěné tím, že velká část těch, kteří se také jeho zásluhou stali tou novou elitou se stamilionovými a dnes i miliardovými majetky, je stále na vysokých postech a má rozhodující vliv na dění v této zemi. Jenomže dorůstá mladá generace a ta bude také chtít svůj podíl na kořisti. Až k tomu dojde, to pak teprve bude mela! Již nyní, když bude střídání stráží na Hradě, Narcis zcela směšně prohlašuje, že pokud bude zvolen Karl von Österreich, že emigruje. No to je opravdu dobrý fór, on si opravdu myslí, že když uteče před zodpovědností někde na Galapágy, že to Češi nepřežijí, cha, cha, cha. Pokud se hlavním kastelánem Hradu stane objímač smrčků z Vysočiny, je otázkou, nakolik prozradí z výše popsaného.

Když se vrátíme zpátky do těch přelomových devadesátých let a uvědomíme si, z jakého podhoubí zde vyrostla ta nová podnikatelská elita, musíme si nutně položit několik otázek. Co je pravdy na tom, že Václav Pružinský umožnil bývalým nomenklaturním kádrům, estébákům, vekslákům a dalším pochybným existencím rozkrást majetek nás všech výměnou za to, že jeho jméno bude vymazáno ze všech záznamů Státní bezpečnosti? Byl v tzv. Fondu „Z“ také spis Václava Pružinského? Kde asi skončily všechny ty spisy, které v tom Fondu

„Z“ spravoval tehdejší ministr vnitra JUDr. Richard Suchar? Jisté je jen jedno: Dokud bude Václav Pružinský naživu, a hlavně v prezidentské funkci, nebude zodpovězena žádná z těchto otázek. Ti, co nejvíce profitovali na Pružinského ekonomické transformaci, která v této souvislosti obohatila svět o pojem „tunelling“, mají eminentní zájem na dodržení kontinuity. Tu jim zaručuje právě osoba jménem Václav Pružinský. Komu neotevřela oči minulá prezidentská volba a zvláště to, co se dělo kolem, tak tomu je už možné nabulíkovat opravdu všechno. Díky Bohu, že jeho kastelánství končí a uvidíme, co se bude dít dále.

A nemyslete si naivně, že Miloš se Schwarzenegerem se na tom všem nepodíleli, navíc Karl von Österreich v tom jede s loupežníkem Halouzkem i nadále, o to je to horší, ta jeho oblbovací hra na skromného a dobrosrdečného tatíka, který by sám nejedl a raději by dal najíst psovi, je opravdu, ale opravdu falešná a špatně hraná!!!

Proč jsme zvonili… Úvod

Skončila studená válka. Tato válka byla tak studená, že zalednění směrem od Arktidy nezadržitelně začalo okupovat severské země a obyvatelé jižní Evropy a Afriky si kladli otázku, jak dlouho ještě bude tato studená válka ovlivňovat počasí na zeměkouli, aby se mohli adaptovat na studený odchov.

Obě velmoci, USA a SSSR, se předháněly ve zbrojení, až začalo být zřejmé, že některá tato velmoc se uzbrojí „k smrti“. A přesně to se stalo.

V SSSR po smrti Brežněva se vládci země komunismu střídali v krátkých intervalech tak, jak se odebírali do věčných lovišť, jelikož do funkcí byli voleni ve věku, kdy je život člověka proti zdravému rozumu, a najednou se v čele jejich politbyra objevil muž jménem Michail Gorbačov a od počátku jeho vládnutí se odvíjí neuvěřitelný kolotoč politických pádů, vzestupů, rozdělení jednotlivých teritorií vlivu velmocí a vzniku neuvěřitelného počtu nových států a státečků,

především v oblasti sféry vlivu SSSR, to je východního bloku tak, jak ho určila Jaltská konference na sklonku 2. světové války.

A v této oblasti se na světlo Boží vyklubal malý státeček, který dostal jméno Česko. Státeček to je opravdu malý, na kole ho zdatný cyklista přejede od severu k jihu za půl dne a od východu na západ za jeden den, a dokonce jsou známy případy, kdy mladí, zdatní vrhači kamenů tento státeček přehodili na sto padesátkrát kamenem a při průletu letadla nad Českem v jeho výsostné atmosféře se dokonce posádka letadla nemusí ani hlásit kontrolní věži, protože to nestojí za to.

A v tomto státečku se po roce 1989 začaly dít věci, na základě kterých se dnešním obyvatelům tohoto státečku protáčejí panenky a které chceme váženému čtenáři přiblížit formou humorných půtek tamních postaviček, které ovlivňují doposud osud této malé zemičky v srdci Evropy, přičemž řada těchto postaviček vlastně plynule přechází z období popisovaného v knize Komunisti před převratem a jejichž charaktery jsou typické pro spoustu českých chameleonů.

Majáles a pád nepracující strany práce

Vždy, když se blíží výročí velkého převlékání bolševických papalášů v r. 1989, tak každý předpokládá, že zase bude na Národní třídě nablito. Noviny, televize a různé weby budou plné antikomunistických slintů od převlečených bolševiků a dnes už vlastně jejich kreténských svišťů, kteří byli v té době ve správnou dobu u těch správných koryt jako ředitelé a náměstci národních podniků co by kariérističtí členové KSČ, kteréžto národní podniky, do té doby prosperující, poté vykradli, vyplenili a vytunelovali. Já jsem takových bezpáteřních kariéristů kolem sebe znal a ještě stále znám stovky, někteří už chcípli, někteří ještě kradou, i když už mají smrt na jazyku. To je opravdu pozoruhodné, jak přestárlí převlečení bývalí bolševici jsou přesvědčeni, že i po smrti budou v hrobech dále rozmnožovat svůj nakradený majetek.

Pro ty mladší přináším vzpomínky na tuto neslavnou historii českých dějin poněkud jiným pohledem než antikomunistickými sračkami.

Celá anabáze neustálých půtek, bojů a bojůvek nastala 17. listopadu 1989. V hlavním městečku tohoto budoucího státečku Praze se formuje skupina mladých lidí, kteří se chystají na večerní procházku Prahou s tím, že vycházku ukončí na vršíčku zvaném Petřín, který je známý svým vlivem na city mladých lidí a někteří uvažovali, že zde ten večer založí rodinu. Kromě náměstí sv. Václava je dalším důležitým místem Prahy Národní třída, na které se nacházejí různé Tuzexy, a dokonce po ní jezdí tramvaje a je večerním korzem lidí všech národností, barvy pleti a pohlaví.

Řekli si tedy mladí lidé, proč bychom se neprošli touto Národní třídou, aby lidé z tuzemska i ze zahraničí viděli naše rozzářené tváře, zčervenalé dychtivým očekáváním večerního sexu v rozlehlém parku na Petříně. Ten večer ale obyvatelé domů na Národní třídě netušili, že zažijí podívanou na velkolepé manévry, jaké Praha naposledy zažila

21. srpna 1968, kdy do tohoto prostoru zcela omylem zabloudili na traktorech sovětští zemědělci, kteří původně jeli rozorávat celiny do Kazachstánu, ale cestou nějak hloupě zabloudili a najednou se před nimi objevila tabule s nápisem „Praha“.

Kdyby obyvatelé bytů v domech kolem Národní třídy dopředu znali běh událostí, které se toho večera na Národní třídě odehrají, tak už v té době by zavedli po dohodě s OPBH tržní hospodářství a balkony ze svých bytů nad Národní třídou by pronajali na tento večer zahraničním turistům za deregulované ceny.

Mladí lidé, z nichž některé studentky byly dokonce ještě panny, což je naprosto neuvěřitelné, vůbec netušili, že v Praze je dislokován pluk mladých pohraničníků, který se v Praze na Pankráci cvičil v zásahu proti narušitelům socialistického budování světlých zítřků, a jako sparingpartneři jim k tomu sloužili vězni pankrácké věznice, a už vůbec nepředpokládali, že by se s nějakým plukem zakrátko při své procházce střetli tváří v tvář.

„U telefonu Husák, prosím?“ zvedl sluchátko první komunistický muž tehdejší ČSSR, který poměrně dobře uměl česky.

„Tady generál Lorenc, soudruhu prezidente, naše tajná služba zjistila, že se v Praze houfují ve velkém množství studenti, ale bohužel se agentům nepodařilo zjistit, co mají ti šmejdi za lubem, snad prý chtějí uctít památku nějakého studenta, zastřeleného za 2. světové války, nějakého Opletala. Neznáte ho náhodou? Ale já jim nevěřím, určitě to je jenom krycí manévr a nakonec se z toho vyklube protest proti dočasně umístěným sovětským jednotkám, bohužel nám neporadila ani kartářka Plivníková, které vyšlo, že mladé lidi přepadl reflex houfování jako u bizonů a věštkyně ze skleněné koule Buližníková nám neřekla vůbec nic, protože se ji ta koule zakalila tak, že z ní nic nedokázala přečíst, co mám soudruhu prezidente dělat?“

„Tak koukej, Lorenc, vím, že se v Praze cvičí ten pluk mladých pohraničníků proti nepovoleným demonstracím, tak zavolej generálu Šošovičkovi, ať těm studentům trochu nařežou obuškama, ale tak, aby nedošlo k nějakému těžkému zranění, nebo nedej bože k úmrtí, to víš, ti zahraniční zmetkové mají oči všude a my si právě teď nemůžeme moc vyskakovat, když soudruh Gorbačov na nás zvysoka kašle a tvrdí, že všechno, co se tu semele, je čistě naše věc!“ přikázal Husák nejvyššímu estébákovi a ten se okamžitě spojil s Šošovičkou.

„Tady Křepelka, tady Křepelka, jak mě slyšíte?“ vřískal Lorenc do vysílačky kubánské výroby. „Tady Bažant, tady Bažant, slyším výtečně, nejste soudruhu Lorenci někde ve vedlejší budově?“ ozval se Šošovička, velitel pluku.

„Sakra Šošovička, nejmenovat, hlavně nejmenovat, pro vás jsem Křepelka, rozumíte, Křepelka. Poslouchejte, směrem k Národní třídě se přesunuje průvod mladých lidí, prý jsou to studenti, ale kdo ví, co je to za sebranku, tak je na Národní třídě trochu přetáhněte obušky po zadku, ale po prdeli, né po hlavě, rozuměl jste Šošovička? Hergot chlape, jestli tam bude nějaký mrtvý, tak hned zítra vás pošlu k imperialistům a uvidíte, co ti s vámi provedou, a kdyby proti tomu někdo začal protestovat, tak se odvoláme na zákon, že v rozvinutém socialismu kromě 1. máje je v ostatní dny zakázáno sdružování více než pěti osob.“

„Provedu Křepelko. A jak dlouho je máme po té řiti řezat, soudruhu Lorenci?“ dotazoval se Šošovička.

„To nechám na vás Bažante, ale tak dvě tři hodiny by mohly stačit. Seřídíme si ještě středoevropský čas, je 19:66:75 hod. Tak si zkontrolujte hodinky, konec.“

Když průvod vesele naladěných a skotačících mladých lidí dorazil na Národní třídu, zcela nečekaně na ně zaútočil ze zálohy pluk mladých, nadějných příslušníků Pohraničí stráže v nově vyfasovaných bílých přilbách, který byl do Prahy dislokován pro cvičení v rámci Varšavské smlouvy proti vnitřnímu nepříteli. Nikdo ale těmto mladým uniformovaným bojechtivým mladíkům nevysvětlil, jak vlastně ten vnitřní nepřítel vypadá (někteří mladí příslušníci si pod pojmem vnitřní nepřítel představovali zelené mužíčky, kteří byli na zeměkouli dopraveni vesmírnými plavidly a z nějakého neznámého důvodu si pro přistání vybrali zrovna Polabskou nížinu a středočeský kraj včetně Prahy), a proto, když k jejich pozicím před řekou Vltavou dorazilo čelo průvodu plného veselí, tak se v jejich tvářích objevilo překvapení a hlavně rozčarování, že vnitřní nepřítel je ještě v pubertě, a tak se zmocnila celého pluku Pohraniční stráže touha po boji. Navíc, když před sebou viděli mladé lidi s holýma rukama a někteří byli dokonce ještě děti, protože s vězni to tak lehké nebylo, a většina mladých, nadšených obránců socialistické vlasti od nich při simulovaném střetu utržila pořádné rány pěstí do nosu a vojenský zubař nestíhal ošetřovat zraněné.

Především je rozzuřily zamilované pohledy studentských párů, které se těšily na večerní sex na Petříně, a nadržení pohraničníci, kteří byli sice uklidňování proti sexuálním pudům bromem v čaji, se přece jenom neubránili mravenčení ve varlatech, a tudíž bylo jen otázkou času a nějaké provokace, aby se na tyto sexem nabuzené mladé lidi vrhli.

A tak když jeden z kadetů, kteří měli na nedalekém hřišti hodinu tělocviku, zařval ve sportovním nadšení při zápase v odbíjené „na smeč“, tak celý pluk to pochopil jako rozkaz „na zteč“ a horda zcela dezorientovaných mladých pohraničníků s ostře nabitými obušky vyrazila proti průvodu.

Když ale bojechtiví mladí pohraničníci v krásných nových bílých přilbách a se štíty z plexiskla proti létajícím komárům obklíčili zcela mírumilovný průvod a chystali se vnitřního nepřítele decimovat, byli zaskočeni jeho neobvyklou reakcí, na kterou při střetech s vězni nebyli zvyklí.

Všichni mladí lidé v průvodu si klekli na dlažbu a začali zapalovat svíčky, někteří se začali modlit a již zde byly vidět nesmělé začátky strany Lidové. Pohraničníci se zprvu domnívali, že se jedná o nějaké svaté procesí a účastníci rozsvěcují svíčky na uctění památky mrtvých, ale zmátla je skutečnost, že v čele průvodu nešel farář a rovněž nikdo nenesl kříž. A jelikož neměli informace, jakým způsobem mají zakročit proti církvi, tak se začali nenápadně stahovat.

Generál Šošovička, který měl pluk na starosti, si chvíli při pohledu na průvod ještě dětí mnul zamyšleně bradu, co s tím provést, ale když uslyšel ve vysílačce rozkaz UV KSČ, „zahájit boj“, který byl zašifrován větou Hněte kostrou, tak začal okamžitě jednat.

Nikdo ze studentů netušil, že v průvodu mladých civilistů je provokatér Komunistické strany práce, svobodník Šimčák, který je miniaturní vysílačkou o velikosti plnicího pera napojen na velitele Šošovičku, který mu vyslal rozkaz: „Kurva, švihni sebou na zem a dělej mrtvého,

tím budeme mít záminku k zásahu, ale ne, abys udělal díru do asfaltu!“

Načež Šimčák, který v průvodu pochodoval v převlečení za studenta Pivoňku, sebou praštil na dlažbu a ještě než ze sebe začal dělat mrtvého, tak zařval z plna hrdla: „Zabili mě.“ To samozřejmě zcela změnilo situaci na bojišti a pluk pohraničníků se vřítil mezi mladé civilisty a začali je ostře nabitými obušky mlátit hlava nehlava. Nebozí mladí civilisté, kteří absolutně nic netušíc, nečekali takový zákeřný útok, vztahovali k rozzuřeným pohraničníkům holé ruce a nabízeli jim cigarety, salám a v některých rukou se dokonce objevily láhve s jablečným vínem, které bylo určeno na závěrečnou party na Petříně, domnívaje se, že rozkvetlá korupce v komunistickém systému vše vyřeší.

Bohužel, nemohli vědět, že velící generál, Vincek Šošovička vydal nekompromisní rozkaz – žádné potraviny od nepřítele nebrat, můžou být otrávené. A i když pohraničníkům se na cigarety, salám a víno sbíhaly sliny (dokonce se v jednom místě, kde nějaký zahraniční student z Arabských emirátů nabízel láhev nefalšované skotské whisky, utvořil takových chumel pohraničníků, že se málem sami ušlapali) a přitom věděli, že je nemohou přijmout, tak je to ještě více rozzuřilo a nakonec na dlažbě zůstalo ležet několik desítek potlučených mladých civilistů a další byli odvlečeni do generálního štábu velících důstojníků k výslechu, případně mučení.

„Co jste dělali na Národní třídě?“ vyzvídal Šošovička na zajatcích a výhrůžně si vyhrnoval rukávy jako gestapák.

„Šli jsme se projít, venku bylo pěkně, tak jsme se domluvili, že uctíme památku zastřeleného studenta Jana Opletala a potom se projdeme na Petřín a budeme pozorovat osvětlenou Prahu a přitom budeme zpívat budovatelské písně,“ unisono tvrdili zajatci, a Šošovičku začal chytat amok.

„Nekecejte, že jste se šli jenom tak projít, určitě jste chystali státní převrat, a to vám neprojde jen tak!“ vyhrožoval Šošovička a pokračoval, „já to znám, soudruh Gottwald se šel v únoru jenom tak lážo plážo projít na Hrad a byl z toho Vítězný únor. To sice byla konstruktivní procházka a navíc v únoru, ale teď v listopadu o takové procházky naše strana nestojí, vy šmejdi. A vůbec, jak to, že vám to rodiče dovolili? Budeme si je muset předvolat a trochu je poučit o jejich rodičovských povinnostech,“ rozčiloval se Šošovička.

„No my jsme se chtěli původně projít v srpnu, to je léto a na Petříně by se krásně milovalo, ale Veřejná bezpečnost nám to zakázala, protože bychom prý tu procházku mohli zneužít na protest proti bratrské návštěvě sovětských rudoarmějců a v říjnu se zase vymlouvali na VŘSR, tak jsme nakonec vybrali listopad, to se v Česku více než 300 let nic neslaví,“ bránili se studenti.

„Jak to, že se nic neslaví? A to nevíte, že Velká říjnová revoluce v Sovětském svazu pro zmatení nepřítele byla vlastně v listopadu?“ vybuchl naštvaně Šošovička.

Na druhý den se o nepovedeném cvičení pohraničníků v Praze prostřednictvím štvavé rozhlasové stanice Svobodná Evropa dozvěděl celý zděšený národ a politbyro Komunistické strany práce bylo dost vyděšeno, jak se bude situace dále vyvíjet. To už počasí v důsledku ochlazené okluzní fronty nad Azorskými ostrovy, které bylo jedno, co se děje v Česku, začalo ukazovat svoji nevlídnou tvář a začal poletovat sníh. Přesto se našli lidé, kteří měli doma zásoby zimního oblečení, především to byli komedianti, a tito se rozhodli s nasazením ztráty zimního oblečení vyjít do pošmourných ulic a před televizními kamerami tak demonstrovat svůj nesouhlas s nepovedenými manévry pohraničníků a žádali potrestání násilníků.

„To vám nevadí, že tady venku mrznete, zatímco byste v divadelních klubech, pěkně v teple mohli rozebírat děj Anny proletářky?“ divil se mladý reportér z Rudého práva.

„My jsme dobře oblečeni a na zahřátí máme ohnivou vodu a z náměstí neodejdeme, dokud nebude vyšetřen incident na Národní třídě, i kdyby jsme tu měli zapadnout sněhem a postavit si iglú a Anna proletářka momentálně podniká v Perlové ulici,“ svorně tvrdili herci s herečkami televizním reportérům, kteří byli náramně udiveni, že proti těmto rebelům ještě nezasáhly divadelní komunistické buňky a někteří ctižádostiví televizní reportéři, kteří nám v současné době z televizní obrazovky nastiňují světlé kapitalistické zítřky, ve kterých nás nečeká žádná krize, a to ani ekonomická, ani politická, ba dokonce ani sexuální, neustále vstupovali do záběrů z protestů a vždy nezapomněli připomenout, že oni s těmito protesty nesouhlasí, a když o tom před protesty mluvili s bolševickým ředitelem obou televizních kanálů a stok, soudruhem Zelenkou, tak soudruh Zelenka si je jistý, že tam dlouho podupávat nebudou.

„To jsou rozmazlení frackové, uvidíte, jak budou zítra pelášit do divadelních klubů, už jsem jednal s Pragokoncertem, aby pro ně vyjednali co nejvíce vystoupení v NSR. Uvidíte, jak se nachytají na marky, jak myš na špek!“ předpovídal soudruh Zelenka, ale tentokrát se opravdu zmýlil.

Oba dva televizní kanály zprvu nevěděly, jak se ke vzniklé situaci postavit, nikdo v televizi neměl jasné příkazy, zda vysílání z demonstrací ukončit, anebo naopak se jim věnovat co nejvíce. Generální ředitel Československé televize soudruh Zelenka rovněž celých 24 hodin seděl u telefonu a čekal na příkazy, ale vypadalo to na naprostý chaos v nejvyšších komunistických špičkách, protože ani Husák si nedovolil zavolat do Moskvy, jak bývalo zvykem, a přeptat se soudruha Gorbačova na zdraví a na rozkazy.

„Kdybych o tom mohl rozhodovat, tak bych vyhlásil výjimečný stav, tak jak to v Polsku udělal Jaruzelski. By koukali, herci by pak za trest dva roky mohli hrát jenom loutkové divadlo a zpěváci by si zavýskali akorát při dožínkách,“ rozčiloval se vedoucí televizních bolševiků soudruh Zelenka.

A tak se ve všeobecném zmatku zanedlouho přidali ke komediantům i dělníci, dokonce i rolníci, kteří měli v tomto období klid od polních prací (dodnes ústav pro komunistické vykopávky nezjistil, jak by to bylo s rolníky, kdyby protesty byly v době žní), a pracující inteligence, začaly dobře organizované protesty a pracující v národních podnicích a na náměstích začali vykřikovat „Nejsme malé děti“ a „Nejsme jako oni“.

To ještě netušili, že za několik let budou někteří ještě horší než ONI. Ústřední výbor a celé politbyro vedoucí Komunistické strany práce začalo neorganizovaně pobíhat sem tam (tehdy se ještě nedalo přeběhnout například z ČSSD do ODS, protože existovala jenom KSČ) a nevěděli, kam se vrtnout. Bylo založeno OF (Občanské fórum), a toto zanedlouho ovládlo politickou situaci v Česku.

Vlna protestů byla navíc umocněna generální, hodinovou stávkou, která byla vyhlášena jekotem sirén (tam, kde zrovna měli sirény v poruše, mlátili určení dělníci do kolejnic svými ocelovými ptáky), kterou přivítali hlavně nemakačenkové, kteří v rozvinuté tržní kapitalistické společnosti nyní představují takzvané socky, a někteří dokonce vstoupili do strany Svobodní bezdomovci za lepší zítřky.

Poté po celém Česku se lidé začali shromažďovat na náměstích, v parcích, v letních kinech a ve výrobních halách národních podniků a na každém takovém srazu lidé cinkali klíči. Ovšem docházelo i k tragédiím, kdy domovní lupiči se vetřeli do davu v převlečení za organizátory srazů a některým nepozorným lidem, příliš zabraným do dějinných událostí, ukradli celý svazek klíčů a ti, když přišli domů po krásně prožitém dni na srazu, našli byt zcela vybílený a po lupičích zůstaly u bytu pouze vchodové dveře a na papíře vzkaz „klíče jsou pod rohožkou“.

Nikdo dodnes přesně nedokáže vysvětlit, odkud se tento lidový zvyk

– cinkání klíči – vzal. Některé regiony jako Valašsko, Lašsko, Prajsko anebo Chodsko se dodnes přou o autorství tohoto lidového zvyku a je pravděpodobné, že tímto zvykem lidé představitelům lidové moci chtěli naznačit, že doma za zavřenými dveřmi si mohli vykládat politické vtipy, ale netušili, že i doma za zavřenými dveřmi byli odposloucháváni tajnou policií StB. Anebo chtěli soudruhy z KSČ provokovat, jako by říkali, my vám stejně utečeme a doma se zamkneme, podívejte se, máme sebou klíče.

V jednom národním podniku v Praze, vedoucí tajemník Komunistické strany práce, který později na dovolené ve vězení byl donucen pracovat, ale kupodivu se jako skladník osvědčil, a proto po propuštění založil firmu Sklady a Překlady s.r.o., tak tento tajemník z kabiny pojízdného jeřábu ve výrobní hale hřímal na zúčastněné dělníky (rolníci se bohužel nedostali přes vrátnici, aby dělníkům pomohli): „Nikde na světě, dokonce ani v Antarktidě, nedělají revoluci malé děti.“ Načež dav zúčastněných dělníků unisono začal křičet: „Nejsme malé děti, pro děti pod patnáct let je práce zakázána.“ A chtěli zase cinkat klíči, ale s hrůzou si uvědomili, že klíče mají všichni ve skříňkách v šatně, a tak někteří alespoň udeřili malíkovou hranou o plechový kryt stroje.

Tato reakce dělníků tak vylekala vedoucího tajemníka, že zavadil o nějaké tlačítko a jeřáb se dal do pohybu.

„Sakra, to se rozjelo, co mám dělat?“ začal ječet vedoucí tajemník.

„Soudruhu, zmáčkněte to červené tlačítko,“ snažil se mu pomoci jeho zástupce.

„Do prdele, zase to jede na druhou stranu, sakra, jak to mám zastavit?“ mlátil vyděšený vedoucí tajemník pěstí na všechna tlačítka v dosahu jeho ruky.

Dav se mezitím rozešel pracovat a vedoucí tajemník se svým zástupcem jezdili s jeřábem od jedné stěny haly ke druhé, několikrát zvedli náklad ke stropu a několikrát ho zase spustili a zdálo se, že budou jezdit s jeřábem sem a tam až do konce směny.

„Hele, Pepo, zastav ty dva blbce v tom jeřábu!“ přikázal mistr dělníkovi obsluhujícímu jeřáb.

Když vedoucího tajemníka se zástupcem sundali konečně přivolaní hasiči na pevnou zem, byl cítit kolem vedoucího tajemníka nepříjemný smrad, načež tento začal prchat k východu, hroze pěstí na dělníky vykřikoval: „To si někdo odskáče.“

Zatímco probíhaly srazy, manifestace, sezení a nakonec všichni vždycky po těchto seancích odešli diskutovat o vývoji v Česku do hospod, příslušníci StB a jejich přisluhovači, což byli lidé, kteří nasliněným prstem ucítili změnu závanu větru a správně předpokládali, že když budou v tuto pohnutou dobu na správné straně, v budoucnu se dostanou k těm největším korytům, ze kterých nejenže budou moci žrát s plnou hubou, ale dokonce u toho budou moci i mlaskat. To se ukázalo jako velmi dobrý předpoklad a tito paraziti v následných letech dokázali, jak chutná moc.

Bohužel, dva roky se Občanské fórum dohadovalo o budoucnosti Česka, až toho využil jeden prognostik, který tajně založil jednu z velkých stran, která se pojmenovala Občanská demokratická strana (dále jen ODS), která pak v předčasných volbách drtivě zvítězila.

Tento muž se jmenoval Václav Pružinský a nebývalou měrou ovlivnil v dalších letech vývoj v Česku. ODS se pak prohlásila kapitalistickou stranou, i když u jejího zrodu paradoxně stáli bývalí čelní představitelé Komunistické strany práce, protože to byli a jsou lidé sice bez jakéhokoliv charakteru, ale se správným čichem, kde mají být, když se bude krást, a v tomto ohledu mají čich 100krát citlivější, než medvědi na mršinu nebo psi na kokain.

Ale to už je další kapitola dějin.

Revoluce v podání zaměstnanců autodopravy

Jak jsem psal v předešlé kapitole, blíží se opět oslavy po komunistickém vzoru, kdy se oslavovalo všechno, co pomáhalo ideologicky obhajovat tehdejší režim a stejně tak blížící se oslavy debilního srandovního převratu, na kterém neměl z Čechů nikdo ani sebemenší podíl, protože kdyby nebylo Gorbačova, tak současní komunistobijci by si ani neusrali. Budou dle mého předpokladu snůškou ideologických zdeformovaných lží a prolhaných sraček, kterými budou převlečení bolševici, majitelé společností s rozumem omezeným a političtí zkorumpovaní gauneři oblbovat mlčící nasranou většinu českých obyvatel, že se nikdy neměli tak dobře a ať jsou rádi, že to tak dopadlo. Na Národní třídě, se budou pořádat procesí jak k nějakému poutnímu místu ve vlastnictví černoprdelníků na nějaké svaté hoře, pokrytci budou slintat chvalozpěvy na údajnou demokracii a svobodu, což bude to samé, jako když nacisti, když zvali do koncentračních táborů delegace Mezinárodního červeného kříže, tak muklové vyhrávali jak na nějaké tancovačce, vězeňské úbory měli vyžehlené a vyprané, břicha měli pod mundúrem vycpané pucvolem, aby vypadali nažraně, a provolávali slávu nacistické propagaci, že práce v kolektivu uzdravuje. No myslím, že současné pracovní podmínky se od těch v koncentrácích moc neliší, na vychcání aby si lidé brali v pracovní době dovolenou. Proto přináším další neotřelý pohled na již polozapomenuté chvíle, které ale, věřte nebo nevěřte, odpovídají tehdejší všední revoluční realitě. Čili když vás budou z televizní obrazovky oblbovat různí Pružinští, Halouzkové, dementní šlechta, Fialové a další magoři z velkých profláknutých stran o tom, jak pracující lid zatočil s komunistickými uchvatiteli a s nasazením svých osobních ambicí zavedl v Česku demokratický řád, poklepejte si na čelo, odplivněte si, protože se v podstatě jednalo o srocení zcela zblblých občanů, kteří byli rádi, že se něco děje, přičemž ani neměli valné potuchy, o co jde, oni jsou u toho a ještě za to pobírají mzdu.

Na diskusi mi jeden čtenář napsal na můj názor, že špatné potraviny nemusíme kupovat, dezinformační lži nemusíme číst a sledovat v televizi, tak s tím opravdu souhlasím, věřím, že s národem to není zase až tak špatné a že mnoho občanů Česka si zachovalo ještě zdravý rozum a při debilitách českých politiků vypínají obrazovku nebo přepínají na Animal Planet, protože zvířata nelžou a s novinami si v kritických momentech, kdy není po ruce toaletní papír ani lopuch, vytírají zadek.

V severovýchodní části státu Česko leží území, kterému se ří ká Prajsko. Na severu sousedí s Polskem a na východě se Slovenskem, které bylo před sranda převratem, jak se říká celostátnímu povstání dělníků, rolníků a mladé inteligence v listopadu 1989, součástí Československa. A v tomto Prajsku od r. 1952 existoval národní podnik Trioda a Dioda.

Firma vyráběla drobné součástky do elektroniky Tesla a sestávala se ze tří výrobních hal, skladu výrobků, skladu materiálu, administrativní budovy, budovy hospodářské správy a garáží včetně kanceláře dopravy a dílny automechanika. Vozový park autodopravy činily tři nákladní automobily AVIA, tři dodávkové automobily Š 1203, jeden nákladní automobil LIAZ, čtyři osobní vozy Škoda a jeden nakladač a traktory.

Řidič Kopydlník jezdil s nákladním automobilem AVIA a byl především k dispozici hospodářskému středisku, pro které dovážel hlavně stavební materiál a různé věci potřebné pro údržbu národního podniku. Kopydlník byl svérázná postavička, jeho krédem bylo, že ráno, když vyjel s autem z garáže, tak dvě hodiny vždy věnoval soukromému kšeftu čili fušce, aby si vydělal, jak on říkal „na lahvinku“ anebo přímo lahvinku tvrdého alkoholu za nezištné služby soukromému sektoru obdržel. Když se na konec směny po zaparkování auta dostavil na šatnu řidičů, nezapomněl významně dlaní pohladit v ruce držící lahvinku a vítězně ji nad hlavou ukazovat ostatním a přitom s tězně usmíval (pokud by se náhodou stalo, že některý jiný řidič by v některý den vydělal dvě lahvinky a Kopydlník by vydělal jenom jednu, tak s ním nebyla měsíc řeč).

„Takhle se buduje socialismus vážení,“ nezapomněl vždy všem připomenout svoji vedlejší pracovní činnost Kopydlník, i když pojem socialismus mu byl vzdálený asi tak daleko, jako od zeměkoule k nejbližší černé díře ve vesmíru a Kopydlník vůbec neměl tušení, že někde ve světě existují ještě i nějaké jiné systémy.

„Jsi hvězda, my to víme, člověče, ty jsi borec, my jsme to zkoušeli, ale nikdo z nás na tebe nemá. Zatím největší úspěch zaznamenal Plivek, který již dvakrát dostal za fušku litr rybízové šťávy,“ polichotil mu vždy Bumbálek, jelikož měl ověřené, že za toto ústní vyznamenání ho Kopydlník odměnil tím, že otevřel těžce vydělanou lahvinku, kterou poté všichni zaměstnanci dopravy společným úsilím vypili.

„Ty jsi naprostý génius, tady na tebe nikdo nemá,“ vyznamenal Kopydlníka ústně Bumbálek v těch případech, kdy Kopydlník ve vedlejší pracovní činnosti ten den vydělal lahvinky tři, nebo ve vzácných případech i pět a tím inspiroval Kopydlníka, aby otevřel všechny těžce vydělané lahvinky a pak se oslava Kopydlníkova vyznamenání zvrhla v alkoholové orgie, kdy carští důstojníci proti alkoholikům dopravy byli pouze ubozí kojenci, při nichž často byly zdemolovány židle, nějaký ten stůl, byla silně pozvracená sociální místnost, veškerá světla byla rozbitá a stalo se, že některý účastník tohoto mejdanu odešel i s dveřmi.

Tyto orgie zaměstnanců dopravy byly nesčetněkrát tématem na schůzích jednotlivých buněk členů KSČ a dokonce několikrát byla situace probírána na úrovni schůze vedoucích komunistů podniku, ale nikdy nedošlo k definitivnímu řešení a rozbití alkoholové party řidičů, protože vyhodit pracovníka za komunismu nebylo lehké, ba naopak, bylo tak složité, že se vedoucí dopravy pokáral, někdy se mu sebraly prémie, které si ovšem vedoucí dopravy okamžitě zpětně vydělal na fuškách v pracovní době a tím to zhaslo.

Dalším výrazným rysem Kopydlníka byla naprostá ignorace politického života v Česku, jelikož si naprosto vystačil sexem a konzumací tvrdého alkoholu a pokud by se ho někdo zeptal, kdo to je Gustáv Husák, tak by bez mrknutí oka odpověděl, že se jedná o posledního potomka rodu Rožmberků a bylo pravděpodobné, že ani nevěděl, jaký politický systém v Československu vládne, a kdyby se ho nedej bože někdo zeptal na Jaltskou konferenci, tak by si určitě tipl, že se jednalo o letní ples zahrádkářů v Kozojedech.

Dalšími zaměstnanci střediska dopravy byl řidič Plivek se závozníkem Hamounem, kteří automobilem AVIA rozváželi výrobky pro subodběratele anebo jezdili pro zboží po Československu, které zajistilo zásobovací oddělení. Oba byli naprosto sehraní, a když ráno vyjeli se zbožím, nebo jeli pro nakoupený materiál pro vlastní podnik, tak když se blížili k mateřském národnímu podniku dříve, než byl konec pracovní doby, okamžitě zajeli do lesíka Březůvka a tam v potu tváře mastili lízaný mariáš a potom vzorně, čtyři hodiny přesčas, přijeli do podniku, načež vrátnému sdělili, že zboží se bude vykládat ráno. Během roku byli dvakrát vyhodnoceni jako vzorní pracovníci, kteří nelitují času pro podnik i po pracovní době.

Dalším řidičem byl Bumbálek, celkem nenápadný hošík, jezdil s Avií jako děvečka pro všechno a platil za alkoholického nezmara. Dokud po vypití dvou litrů tvrdého alkoholu nespadl pod stůl, tak na něm nikdo nepoznal, že je opilý a ráno vždy přišel do práce čerstvý jako rybička.

„Dneska by bodla lahvinka,“ nezapomněl ráno při převlékání ihned poznamenat Bumbálek, „co myslíte kluci, je Kopydlník opravdu tak dobrý, jak o sobě tvrdí?“ pokračoval a významně mrkal na ostatní, načež dotčený Kopydlník okamžitě reagoval.

„Za hodinku uvidíš,“ nafoukl se uraženě Kopydlník, aniž by se zamyslel nad provokací Bumbálka, který dle osvědčené metody tak zajistil na odpoledne alkohol.

„To jsem zvědavý, ty určitě ty lahvinky kupuješ ze svého a potom nás oblbuješ, že máš tolik fušek,“ kul železo Bumbálek, dokud bylo žhavé.

„On jenom tak kecá,“ přihodil si Hamoun, jsa si dobře vědom, že čím déle budou Kopydlníka provokovat, tím více v něm probudí pracovní touhu po výdělku v tekuté odměně.

Když Kopydlník, správně nažhaven, vypálil z garáže jako při závodech F1, bylo jasné, že byl Bumbálkem a Hamounem usměrněn k pracovní činnosti, která měla s pracovní činností pro národní podnik pramálo společného. Jisté bylo také to, že kdyby Bumbálek ráno foukl do trubičky, tak ta by nejen zezelenala, ale pravděpodobně by dostala i delirium tremens.

Samostatnou kapitolou byl automechanik Utahovák. Jeho královstvím byla autodílna, poměrně slušně vybavená a hlavně pojízdné lehátko vystlané polystyrénem a dekou, se kterým dokázal neuvěřitelně mrštně zajet pod jakékoliv vozidlo, a za pět minut bylo slyšet ohromné chrápání, proto měl i vrata garáže vyložené a odhlučněné pěnovým polystyrénem, aby jeho chrápání nebylo slyšet venku. Pokud nespal, tak poučoval ostatní zaměstnance dopravy, jak úředníci v administrativní budově hovno dělají a dělníci na ně makají.

„Na tom ředitelství jenom sedí na prdeli a hovno dělají, jenom samé kafíčko a my tu na ně dřeme jako mezci,“ pronášel Utahovák k poloopilým zaměstnancům dopravy dvě hodiny před koncem směny, kdy už seděli a popíjeli alkohol na šatně.

Řidičem dodávek byl Pimprlík, Casanova, který nenechal na pokoji jedinou soudružku v podniku a polovinu pracovní doby věnoval důležitým rozhovorům s potenciálními oběťmi jeho chtíče. Jelikož byl poměrně mazaný, tak v národním podniku Trioda a Dioda vykonával funkci předsedy podnikového svazu SSM, ovšem tuto organizaci používal jako zástěrku pro svoje zálety a manželce tak navykládal, kolik svazáckých schůzí musí po večerech absolvovat, a když zdůvodňoval manželce nedostatek financí, které utratil s lehkými soudružkami, tak se vymlouval, že za některé členy SSM dokonce platí příspěvky, jinak by organizace mohla zaniknout a on by dostal svazáckou důtku.

A tomuto kolektivu, soutěžícímu o hrdý titul „Brigáda socialistické práce“, velel vedoucí dopravy Mužíček, politicky impotentní člověk, většinou nevrlý, ale po odborné stránce machr, který si ale rovněž rád pochutnal na dobrém vypáleném moku.

Když tedy po celém Československu začaly kolektivy v národních podnicích provádět revoluci, nechyběl samozřejmě při této dějinné události ani kolektiv autodopravy národního podniku Trioda a Dioda. Ke konci listopadu byla na náměstí městečka, ve kterém měl pod nik Trioda a Dioda sídlo, svolána manifestace na podporu Občanského fóra a kolektiv autodopravy u této dějinné události nemohl chybět.

„Hoši, zítra jedeme manifestovat, ukážeme komunistům, zač je toho loket, škoda, že nikdo z nás nevlastní střelné zbraně, to by potom bolševici viděli, jako bychom jim udělali revoluci!“ ozná mil Utahovák tónem, který nepřipouštěl žádné námitky, a tak celou revoluci kolektiv dopravy pojal více méně jako dobývání Divokého západu prvními osídlenci v Americe.

„Proti čemu budeme manifestovat, pokud se bude protestovat proti pití kořalky, tak se mnou nepočítejte?“ zajímal se Kopydlník a drže v ruce lahvinku vodky, významně na ni klepal druhou rukou.

„Nestarej se, stačí, když ti řeknu, že bude sranda!“

„Jo, pokud tam bude sranda a co pít, tak jdu každopádně, a pokud se tam bude ještě souložit, tak to nebude mít chybu,“ souhlasil Kopydlník a v ten moment mu bylo jedno, proti čemu nebo proti komu se bude protestovat a těšil se jako malý kluk, jak se porve s neznámými nepřáteli a jak to potom půjdou všichni zapít do hospody.

„A myslíš, že nám přidají na platě?“ zajímal se Hamoun.

„A nebude to mít vliv na fušky?“ měl zase obavu Plivek, „hlavně, aby to nemělo vliv na přesčasy, jinak se na nějakou manifestaci vykašlu,“ dodal.

„Hoši nebojte se, až vedení uvidí, jak jsme se angažovali proti nim, tak budou posraní až za ušima a budeme si diktovat podmínky,“ suverénně tvrdil Utahovák.

„To budeme manifestovat proti vedení našeho podniku?“ upřesňoval si situaci Hamoun, jelikož ani on se výrazně neorientoval v mezinárodním dělnickém hnutí, „tak to nemusíme jezdit ani na náměstí, postavíme před garážemi tribunu a vedoucí Mužíček pronese nějaký projev, namalujeme nějaké plakáty a můžeme se klidně potom ožrat tady.“

„Ale hovno, budeme manifestovat proti komoušům jako takovým a celé vedení jsou komouši, to nevíš?“ divil se Utahovák, „sakra, to jste tak blbí, že nevíte, že tady už čtyřicet roků vládnou komunisti a ti nám znemožňují cestovat do kapitalistické ciziny, protože jsme kolem dokola obehnaní ostnatým drátem a nemůžeme ani soukromě podnikat?“ rozčiloval se Utahovák nad absolutní neznalostí politického dění v Československu.

„Jak to, že nemůžeme soukromě podnikat? A co moje lahvinky, vy si myslíte, že je dostávám od podniku jako prémie?“ divil se Kopydlník, „a na kapitalistickou cizinu ti kašlu, ožrat se můžu i doma.“

„Ty jsi ale blbec, třeba bys mohl vlastnit svoji vlastní dopravu a vydělávat peníze jenom pro sebe, zajel by sis do Ameriky, jak by se ti zachtělo a chlastal bys jenom whisky a ne nějaké patoky,“ snažil se mu vysvětlit Utahovák.

„A kde bych potom podle tebe dostával lahvinky, že bych je dostával v té Americe, o tom pochybuju, nedal se zmást Kopydlník.

„Ještě bych vás chtěl všechny upozornit, nezapomeňte si sebou vzít klíče, pokud možno celý svazek, komunistům musí od zvonění našich klíčů zalehnout v uších,“ upozornil všechny Utahovák.

„To bude nějaká klíčová revoluce, tak to jsem ještě neviděl ani v televizi, jenomže já mám jenom jeden klíček od bytu, a to je všechno, to mně bude hovno zvonit, co kdybysme sebou vzali všechny utahovací klíče na matky a třískali s nimi o sebe,“ zasmušil se Kopydlník nad tím, že v životě nikdy neměl více klíčů než jeden, protože se dokázal dostat všude, kde potřeboval, pomocí šroubováku anebo kladiva.

„Já sebou vezmu všechny klíče od garáží a skladů a budeme s nimi třískat o asfalt, to budou všichni čumět na drát,“ nabídl se vedoucí Mužíček.

„Já mám nápad, doma ukradnu děckám bubínky a budeme k tomu cinkání ještě bubnovat, hoši, nemáte doma někdo trubku nebo lepší by byl pozoun, to bysme určitě byli vyhodnoceni, jako nejhlasitější revoluční kolektiv a možná bysme dostali i nějakou odměnu za první místo,“ navrhl Bumbálek.

„Já si vezmu na krk šálu s barvami Sparty, uvidíte, jak budou ostatní čumět,“ rozhodl se Hamoun.

„Co kdybychom hoši namalovali nějaký velikánský transparent s nějakým heslem, třeba Diodová doprava, komunistů poprava, nadhodil Plivek.

„A kdo ho ponese, ty vole, když budeme všichni cinkat klíčema a k tomu ještě bubnovat?“ zaťukal si na čelo Kopydlník.

Nakonec bylo schváleno, že klíče obstará Mužíček, který vezme celý svazek od všech dveří, kterými doprava disponuje, což bude svazek o váze asi šest kilo a Bumbálek donese dva dětské bubínky a Kopydlník z vrby zhotoví pět píšťalek, což by k pořádnému randálu mělo stačit.

K dopravě na místo manifestace byl vybrán nejspolehlivější dodávkový automobil Š 1203 valník, který byl na bočnicích okrášlen českou a americkou vlajkou a rovněž z otevřených okýnek na holích vlály zmíněné vlajky, jenom americká nebyla americká, ale australská, protože Plivek, který byl pověřen zajištěním těchto důležitých propriet, neměl absolutně tušení, jak vypadá americká a australská vlajka, ba dokonce nevěděl, že nějaká Amerika anebo Austrálie existují a ani kde leží a jednoduše je zaměnil.

Přesto nadšení kolektivu Brigády socialistické práce autodopravy a všech členů namačkaných na korbě Š 1203 bylo nelíčené a opravdové a všichni se těšili, jak těm nepřátelům, které si představovali jako krvelačné bestie s čerstvou krví svých obětí na hubě, pořádně rozbijí držky a Hamoun neustále cvičně zkoušel levý hák, kterým chtěl nějakého komunistu poslat k zemi, ačkoliv netušil, jak vlastně takového komunistu v tom davu pozná.

Samozvaným velitelem celé akce byl Kopydlník, který sice neměl tušení, jaká revoluce vlastně v Česku probíhá, ale správně tušil, že bude ohromná sranda. Když vyjeli před administrativní budovu, Kopydlník zabušil na kabinu a zavelel: „Zastav!“ A rozdal všem účastníkům revoluce vlastnoručně vyrobené praky. Na střeše administrativní budovy bylo nákladem půl milionu Kč, což byla na tehdejší dobu suma závratná, instalováno neonové heslo SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY A NIKDY JINAK,

které tam bylo zabudováno na příkaz OV KSČ, a to dokonce osobně samotným okresním tajemníkem KSČ soudruhem Smradlavým.

Písmena měla na výšku téměř dva metry a v noci bylo heslo tak ozářené, že světlo z tohoto hesla bylo vidět až v sousedním Polsku a když vypadl elektrický proud, tak heslo bylo vidět i potmě.

Kopydlník ještě rozdal všem hliněné kuličky, které vyhrál nad žáky blízké ZDŠ, a zavelel „směr heslo, pal“, načež ze všech praků byly vystřeleny kuličky, ale do hesla, konkrétně do písmene „S“ se trefil jen vedoucí dopravy Mužíček. Hamoun, který byl věčně ožralý, sice vystřelil razantně, ale trefil se do okna vedoucího účtárny Nicholase Háďátka, který celý zoufalý, co by předseda inventarizační komise, dumal nad půlmilionovým mankem provozního závodu 01 a kulička vystřelená Hamounem ho trefila do čtyřky vlevo nahoře a polovinu zubu urazila. Rozběsněný Háďátko začal z rozbitého okna řvát:

„Uličníci, zavolám na vás Veřejnou bezpečnost“ a hrozil na kolektiv Brigády socialistické práce zaťatou pěstí. Za mohutného veselí Kopydlník zavelel: „Jedem!“ a celá brigáda kolektivu autodopravy vyrazila tvořit dějiny.

Když se celý kolektiv Brigády socialistické práce autodopravy dopravil na náměstí, bylo náměstí již plné v tom momentě nepracujících lidiček, na jejichž tvářích bylo znát citové rozpoložení, jak byli všichni připraveni zadupat komunisty deset metrů hluboko pod zem, nad jejich hlavami vlály tisíce československých vlajek a ve tvářích měli lidé bojové odhodlání, jaké neměli ani banderovci, kteří se těsně po válce snažili prostřílet přes Československo směrem na vysněný Západ.

Samozřejmě, že mezi manifestujícími bylo více komunistů než nestraníků, ale to v tom okamžiku nebylo důležité, protože si toho nikdo v té slavnostní atmosféře vůbec nevšiml a jelikož neměli na klopě přišpendlené stranické knížky, tak je kromě jejich známých ani nikdo nepoznal, což nakonec silně zmátlo právě Hamouna, který si myslel, že když seskočí s korby auta, okamžitě mu někdo začne podávat komunisty a on je bude levým hákem okamžitě uspávat.

„Hele Richarde, co je to vlastně za revoluce, já totiž vůbec nevím, kdo koho chce zmlátit, a kdyby začala rvačka, tak přece musím vědět, komu mám dát přes hubu,“ vyzvídal Kopydlník na Mužíčkovi,

„hele koukej, jak všichni roztahují prsty do „V“, asi si chtějí navzájem vypíchat oči, či co.“

„Ser na to, ono se to nějak vyvrbí,“ doporučil mu Mužíček a začal pískat na píšťalku, když se zcela nečekaně ozval mohutný potlesk.

„Ať žije Walesa, ať žije Walesa,“ začal mohutně řičet Kopydlník, když řečník na tribuně skončil projev a znovu se ozval ohlušující potlesk, a mávaje přitom praporem na dlouhé tyči, způsobil dese ti okolostojícím pěkné boule na hlavě. Ti ovšem byli tak slavnostně naladění, že kdyby jim Kopydlník vypíchl oko, tak by mu ještě poděkovali.

„Cvakni si a neřvi, já si to chci užít!“ Cpal Kopydlníkovi pod nos Hamoun rozpitou flašku kořalky a sám si mohutně lokl. Kopydlník, jak měl ve zvyku z práce, uchopil lahvinku a než se napil, tak všem okolo ukazoval lahvinku v natažené ruce, pleskal po ní dlaní, významně mrkal a přiblble se usmíval, jelikož čekal od okolo stojících uznání, a když ho nikdo nepochválil, tak mávl otráveně rukou a všichni okolo v ten moment pro něho začali být komunisti.

„Hele, prodereme se pod tribunu, tady z toho hovno máme a zkuste posbírat nějaké šutry, až se na tribuně objeví nějaký komunista, tak ho ukamenujeme!“ zavelel Hamoun a začal se lokty prodírat směrem k tribuně, přitom neustále pískal na vrbovou píšťalku, jak výpravčí v Holešovicích, a za ním ho následovala celá Brigáda socialistické práce, bohužel při tom prodírání se k tribuně upadl Bumbálkovi dětský bubínek a několik manifestujících soudruhů mu ho rozšláplo.

„Do prdele, tady nikde není ani jeden šutr, který idiot tady zametl!“ rozčiloval se Kopydlník.

„Nazdar Franto, jak to, že dneska nechlastáš U Vola?“ začal se dožadovat pozornosti Plivek, mávaje na hlavního řečníka na tribuně. Ten samozřejmě dělal, že Plivka jaktěživ neviděl a zvýšil kadenci slov při svém plamenném projevu.

„Ty vole, to je Franta, znáš ho, vždycky sedí U Vola, jenom mně nejde do hlavy, co to tady žvaní.

Vždycky když byl nalitý, tak neustále blábolil, že mu s politikou každý může políbit prdel,“ naparoval se Plivek a tvářil se veledůležitě, že se zná od piva s hlavním řečníkem.

Mezitím Pimprlík vzrušeně debatoval se svazačkou Pidlookou, přičemž celá manifestace mu jako předsedovi SSM byla ukradená a posléze se oba nenápadně vytratili z davu, čímž jasně dali najevo, že nejlépe je dělat revoluci při souloži.

„Kurva, řekni tomu svému Franckovi, ať už přestane blbě žvanit, to u piva také tak dlouho řeční?“ nabádal Kopydlník Plivka a chystal se prakem střelit kuličku řečnícímu Frantovi do otevřené huby.

„No to je právě ten vtip, že v hospodě za hodinu řekl pět vět, vždycky jednu větu po jednom vypitém pivě,“ divil se Plivek.

Franta na tribuně jako kdyby vycítil, že se o něm vede vášnivá debata mezi Kopydlníkem a Plivkem, ukončil svůj procítěný projev, za což získal bouřlivé ovace a celá doprava začala pískat na vrbové píšťalky.

„Ty vole, to se dneska U Vola ožereme, až se tam objeví Franta,“ těšil se Plivek, ale netušil, že Franta od tohoto momentu zahájil práci v politických službách a jeho kariéra začala stoupat strmě vzhůru. Budiž mu ke cti, že ale jako jeden z mála, byl opravdu nestraníkem.

Když ale Frantu vystřídal další řečník a vypadalo to, že bude řečnit hodinu, tak Kopydlníka to přestalo bavit a nutno říci, že se začala nudit celá Brigáda socialistické práce.

„Tak sakra, kde jsou ti komunisti, já žádného nevidím, na fotbale se fanoušci protivníka okamžitě poznají a každý ví, koho má mlátit, tady se všichni tváří, jak kdyby sežrali chrousty a hovno se děje, běžte do prdele s takovou manifestací,“ naštvaně vykřikoval Hamoun a přestal stínovat levý hák.

„Jdeme na pivo, tady to stojí za hovno, já myslel, že se tu možná bude i střílet a oni jenom kecají jak na pohřbu,“ zavelel Kopydlník a všichni se začali prodírat směrem od tribuny k hospodě U Vola.

„Kam jdete soudruzi, manifestace ještě neskončila!“ snažil se jim v odchodu zabránit nějaký nadšený soudruh, pravděpodobně příslušník StB převlečený za organizátora manifestace.

„Běž do prdele i s celou manifestací,“ houkl na něho Hamoun a konečně se rozhodl uplatnit levý hák, a tak uvědomělý soudruh odletěl dobrých pět metrů, kde se zastavil o nějaké heslo a tiše se sesunul k zemi, zrovna když se znovu po celém náměstí ozval frenetický potlesk a onen soudruh byl jediný, který netleskal a pravděpodobně se to odrazilo i v jeho budoucí kapitalistické kariéře.

„Viděli jste hoši, jak jsem okamžitě poznal komunistu?“ kasal se Hamoun.

„Do prdele, nač jsem se tahal s tím svazkem klíčů, každý tady akorát hajluje a roztahuje prsty, jak kdyby mezi nimi měli plíseň a já jak blbec sebou tahám šest kilo železa,“ začal nadávat Mužíček.

„Ty vole, co kdybysme to tady vytřískali. Aspoň bysme využili ty klíče, kdybysme s tím svazkem někoho praštili po hlavě, tak je na fleku mrtvý,“ začal povykovat Kopydlník, ale nakonec ho všichni přehlasovali, že pivo je důležitější.

„Prosím tě, s kým se tady chceš rvát, vždyť se podívej na ty srágory, těm bys ani nemusel dávat po tlamě, stačilo by dlaní jim před hubou udělat průvan a káceli by se k zemi jak shnilé topoly, koukej na ty šťastné ksichty, to jim chceš kazit požitek z revoluce?“ Zhnuseně pronesl na adresu demonstrantů Hamoun, a tak se nesmazatelně zapsala Brigáda socialistické práce autodopravy národního podniku Trioda a Dioda do historie revoluce v roce 1989 a je pravděpodobné, že v budoucnu nějaký ústav pro zkoumání historie zjistí, že bez autodopravy z Diody by se sranda převrat v roce 1989 pravděpodobně vůbec neuskutečnil.

Vytváření nového politického režimu na pracovištích

Abych byl v obraze, pokud chci i nadále psát politickou satiru, samozřejmě musím sledovat dění ve společnosti a musím konstatovat, že nejlepší, a hlavně nejzábavnější je pročítat si diskuse na všech těch možných webech a portálech, které díky internetu jsou snad za každým rohem. Stačí udeřit na nějakou klávesu u počítače a okamžitě zíráte na iDnes (mimochodem jeden z nejstupidnějších diskusních portálů na internetu), Centrum, Aktuálně.cz a když zavelíte, Sezname, otevři se, tak se na obrazovce objeví dalších 99 diskusních sraček.

V nich se člověk dozví všechno možné i nemožné, docela snadno z těchto diskusí vydedukuje náladu ve společnosti, IQ Čechů a jejich odvahu (nebo spíše zbabělost) situaci řešit, i když na hubě je každý odvážnější než Fučík v oprátce, ale kdyby měli od velkohubosti přejít k činům, tak budeme v době kapitalistického temna dalších 300 let. Každopádně mi to vždy připomene debatní divadelní představení v tehdy ještě národních podnicích, které se odehrávaly v překotném vývoji a přerodu jednoho prohnilého systému do ještě horšího prohnilého systému, na přelomu let 1989–1990.

Já jsem pamětník a dobře si na tyto estrády pamatuji a dodnes ve mě evokují potměšilost a mírný úsměv na rtech při vzpomínce na naivitu a hloupost diskutujících, kteří v podstatě neměli v té době ani páru, co se vlastně děje, zatímco komunističtí papaláši ve spolupráci s StB už po vzoru černoprdelníků a pátera Koniáše pálili na hranicích kompromitující papíry na jejich sviňárny od Vítězného února 1948 do r. 1989 a dávno před tímto tragikomickým divadlem měli připravený scénář plundrování tehdy ještě Československa a rozdělení moci.

A někdy bezduché diskuse i v současnosti krásně odhalují debilitu některých vymytých mozků. Nejzajímavější fakt byl ten, že nejvíce žvanili ti největší lemplové, kteří v podnicích byli a kteří by měli spíše do práce nosit peníze za to, že měli od podniku v občance razítko, že jsou zaměstnaní, než za nicnedělání brát mzdu. Stejně tak i mezi komunisty byli lidé, kterých jsem si vážil a vážím doposud a vychcaní kariéristé, kteří jsou vychcaní rovněž doposud, a nebyl problém je rozpoznat.

V té pohnuté listopadové době se po celém Československu začaly v národních podnicích pořádat veřejné debaty, při kterých se v každém národním podniku již definitivně tvořila vláda a politický systém, všichni okamžitě věděli, jak si představují budoucnost, jací lidé by měli být ministry, jak bude vypadat zákoník práce za deset let a všichni unisono obviňovali komunisty z toho, že jedna koruna ještě nemá hodnotu deseti amerických dolarů.

Zatímco vedoucí komunističtí papaláši již projednávali systém rozkradení Česka a všichni pracující jim byli v ten moment ukradení, v podnicích se lidé hádali jak malá děcka o bábovičku na pískovišti a je s podivem, že debaty nekončily na dlouhé nože, ale i tak se lidé uráželi, jak mohli, a vyčítali si kdeco za posledních čtyřicet let, (ne nadarmo lidé, kteří tu dobu pamatují, říkali, že nahoře to byl samet, ale dole to byl šmirgl papír).

Nejinak tomu bylo i v národním podniku Trioda a Dioda. Naštěstí další, již asi šedesáté osmé shromáždění v podniku se konalo až tři dny po manifestaci na náměstíčku, protože revolucionáři z Brigády socialistické práce autodopravy se po manifestaci tak kolektivně ožrali, že na druhý den přišel do práce jen vedoucí Mužíček, který se uzamkl na celý den v garáži a uklízečka Modráčková, která byla již téměř hluchá a manifestace se proto nezúčastnila.

V době srazu pracovníků po pracovní době ve společenské místnosti se za předsednický stůl posadil ředitel Kvákal a náměstek Mišinka. Druhý náměstek Posraný dělal čest svému jménu a revolučních debat se nezúčastňoval s výmluvou, že snědl zkaženou rybu a neudrží stolici.

Ředitel Kvákal, pětatřicetiletý, urostlý, vysokoškolsky vzdělaný člověk byl jedním z mála komunistických ředitelů, který jak po odborné, tak lidské stránce byl člověk na svém místě a totéž se dalo říci i o náměstkovi Mišinkovi, který ale měl krátce před důchodem a celá revoluce mu byla ukradená a na shromáždění chodil jen z toho důvodu, že se u toho náramně bavil.

Protipólem těchto dvou vedoucích pracovníků byl náměstek Posraný, třicetiletá rychlokvaška, který jako dělnický kádr s vypětím všech sil zvládl za jeden rok maturitu na jednoroční dělnické přípravce, každému na potkání ukazoval červený diplom absolventa VUMLu a v národním podniku Trioda a Dioda byl celozávodním předsedou Komunistické strany práce.

„Kdyby se po mně někdo sháněl, tak mám jednání u subdodavatelské firmy a nejsem přítomen,“ upozornil Posraný vrátného před započetím srazu revolucionářů a uzamkl se na záchodě.

Když se všichni usadili, kde mohli, začala vzrušená debata a debatující již byli oproti zaměstnancům autodopravy vyspělejší a v politickém systému se vyznali a dokonce věděli, kde je západ a kde je východ a jaké země s jakým politickým systémem se tam nacházejí. Okamžitě se nekomunisti a komunisti navzájem začali napadat, komunisti začali tvrdit, že vůbec nevěděli, co dělají ti nahoře, i když to samozřejmě věděli a moc dobře, nekomunisti začali vykřikovat, ať ze sebe komunisti nedělají blbce, a do toho pak jednotliví debatéři začali zasahovat, jak si představují budoucnost Československa na dalších pět set let.

„Já trvám na tom, aby ministr obrany byl civilista,“ zaječela z kouta dělnice Koháčková a zřejmě si již představovala, jak funkci ministra národní obrany vykonává její mužíček, délesloužící četař v záloze, v současné době vrátný národního podniku Trioda a Dioda.

„Já trvám na snížení pracovní doby na 6,5 hodiny,“ dožadoval se ještě ne zcela vystřízlivělý Kopydlník „a odchod do důchodu ve čtyřiceti letech“ a když po vyčerpávajícím diskusním příspěvku si setřel pot z čela, tak ještě roztáhl prsty do „V“, protože se mu to strašně zalíbilo den předtím na náměstí při demonstraci a bylo vidět jeho zklamání, že nemůže významně poklepat prstem na lahvinku, kterou jeho kamarádi již před diskusním divadlem briskně vypili.

„Dneska mě ta baba v masně ošidila o dvě deka salámu a kližku na guláš už měla taky pořádně starou, a když jsem to reklamovala, tak se kasala, že si můžu jít stěžovat na lampárnu, že místo dějinných událostí se starám o nějakou posranou kližku, to je ale komunistka jedna posraná,“ zahrozila směrem k masně Dlabáčková, aniž by věděla, jestli prodavačka v masně je, anebo není v KSČ.

„Paní Dlabáčková, vaše masna a to, že vás ošidila prodavačka, není na pořadu debaty, příště to napište do knihy přání a stížností a pokud se chcete k něčemu vyjádřit, tak prosím k věci,“ usměrnil ji Kvákal.

„Však až vy komunisti padnete, tak si vás v masně pohlídám a potom se mně za každou reklamaci budete omlouvat týden v kuse!“ nepřestala vyhrožovat Dlabáčková, myslíc si přitom, že věc masny je nejdůležitější v celém dějinném procesu, ačkoliv ji ani ve snu nenapadlo, že se svým příjmem si po revoluci moc v masně vyskakovat nebude moci a bude ráda, když bude mít na půl kila točeného salámu.

„Naše oddělení trvá na tom, aby Havel byl prezidentem, a ze svého požadavku neustoupíme!“ vmísil se do debaty pracovník zásobování Dlabač, „a trváme na tom, aby byla z ústavy vyloučena vedoucí úloha KSČ ve státě,“ pokračoval Dlabač.

„Tak to nemohu sloužit, pane Dlabač, já o tom nerozhoduji,“ odpověděl Kvákal, „ale je možné, že pokud se změní politický systém, tak bude vašemu požadavku vyhověno.“

„A kde je Posraný?“ všiml si absence náměstka Hamoun, i když už měl 3 % alkoholu v krvi.

„Omluvil se, že je mu špatně,“ vysvětlil Kvákal.

„Jo, ten je někde posraný, soudruh Posraný,“ vmísil se do debaty Bumbálek a dějinná debata se začala ubírat směrem k obyčejným babským drbům. Mišinka, který už byl v letech a něco pamatoval, se jen potutelně usmíval a myslel si svoje a pobaveně sledoval, jak revolučním debatérům planou tváře nadšením nad dějinnými událostmi, které jim ovšem po sranda převratu v době budování kapitalismu zcela neznámého typu nápadně zbledly.

„Pane řediteli, můžete mně vysvětlit, proč jsem měla tento měsíc stržené prémie?“ chtěla vědět Prdláčková, a aniž by čekala na odpověď, stěžovala si sousedce Trdlové. „Dvakrát jsem tento měsíc zaspala, ale přitom jsem si práci udělala, to je fakt bordel,“ a vůbec nevěnovala pozornost odpovědi Kvákala, že to je věcí jejího vedoucího a ať si to vyřídí na pracovní poradě.

„Jak to, že Pimprlík chodí v pracovní době souložit s Machovou, to nikomu nevadí?“ tvrdě zaútočila Dlabáčková uražená tím, že neuspěla s masnou, „to jsou mně pěkné soudružské vztahy.“

„To je pravda, že jí to ten manžel trpí?“ divila se Bradavicová, „já sem mu už pětkrát telefonovala a upozornila jsem ho na to, že má parohy jak jelen dvacaterák a jeho to vůbec nezajímá, dokonce mě poslal do prdele,“ divila se ještě více.

„A manželka toho Pimprlíka je taky pěkná trubka, to jí není divné, že se toulá po nocích?“ křižovala se nad zkažeností světa postarší Drhová.

„Sakra baby, nezáviďte!“ seřval je Mužíček, „na vás už každý sere a závidíte Machové, že je ještě mladá a mluvte k věci, a ne, kdo s kým šoustá!“

„Ty s ní také něco máš, že se jí zastáváš?“ rozčílila se Dlabáčková,

„však až padnou komunisti, tak se to změní,“ rozhodla a už se viděla, jak po revoluci založí s ostatními babami Svaz cudných paniček a budou tvrdě trestat nemanželské zálety kapitalistických pani ček. Mišinka začal podřimovat a Kvákal se evidentně bavil.

„Tak jak to bude s tím Havlem?“ dožadoval se podpory Dlabač.

„A jak to bude s tím ministrem obrany?“ zaječela znovu Koháčková a dloubla do svého muže-vrátného, „neseď tady jak moula a řekni taky něco,“ přikázala svému choti.

„Co mně je po ministrovi obrany,“ bránil se Koháček, zjevně nasraný, protože ho manželka vyrušila ze snění, jak sedí u oroseného piva a personální výměny na ministerstvu obrany mu byly naprosto ukradené.

„Vážení, tak buď tady budeme debatovat o závažných věcech, anebo to rozpustíme, já přece nerozhoduji o tom, kdo bude prezident a kdo ministr obrany, zatím jsem tady ředitelem a budu se hlavně starat o to, abyste vy se starali o práci a neflákali se,“ upozornil Kvákal a Mišinkovi podjel loket a hlava mu spadla na stůl.

„To ještě uvidíme, jak dlouho tím ředitelem budete, komunisti půjdou od válu a vy s nimi a my se ujmeme řízení státu!“ začal vyhrožovat instalatér Vřídek, aniž by měl potuchu o tom, jak by řídil stát s hasákem v jedné ruce a umyvadlovým sifonem v druhé ruce.

„Kdo to je my? Pokud mě odvolá nadřízený orgán, tak půjdu dělat něco jiného, já se uživím vždycky, tak mně tady nevyhrožujte,“ odvětil s klidem Kvákal.

„A jak to bude po té revoluci, budeme se mít dobře?“ zajímala se Drhová, „zůstanou lidem důchody?“ chtěla vědět.

„Tak to já opravdu nevím, paní Drhová, nikdo z nás v podstatě neví, co bude, jak bude, to všechno ukáže čas,“ odpověděl jí Kvákal a na Drhové bylo vidět, že jako jediná přemýšlí o budoucnosti, zatímco statní preferovali vyřešit s okamžitou platností vztah Pimprlíka k Machové a kvalitu kližky v masně a nějaká revoluce byla v tom okamžiku pro ně zástupný problém.

A tak se ve vzrušené čtyřhodinové debatě ve vzduchu naplněném cigaretovým kouřem tak hustým, že jednotliví debatéři neviděli na jeden metr, a tudíž vůbec nevěděli, kdo jim odpovídá, začala rýsovat nová vláda, která byla během těch čtyř hodin desetkrát změněna a když byla jakž takž tato nová vláda ustanovena, nastolen nový politický systém, veřejně odsouzen vztah Pimprlíka k Machové a pošesté odsouhlasena důvěra vedoucím pracovníkům, rozešli se debatéři buď na pivo, nebo za milenkami, a jenom náměstek Posraný byl zamčený na stranické půdě své kanceláře a vrátnému přikázal, ať mu sdělí, kdy vypadne poslední debatér.

Přerod Bonifáce Smradlavého

Tak nám proběhly vesnické a městské volby a spokojenost s výsledky je jistě různorodá, stejně tak, jak jsou různorodé charaktery voličů, a stejně tak i kandidátů do různých zastupitelských trojkoal, čtyřkoal a v některých případech dokonce šestikoal. Volby skončily a na obecních a městských národních výborech začaly intriky, o jakých normální smrtelník nemá ani ponětí. Sliby, které platily v pátek, v pondělí už vzaly za své, boj o koryta nemá prostě logiku stejně jako fotbal, vidina plného koryta z různých úplatků během volebního období, podíl na obecních a městských zakázkách, přihazovaných stylem já na bráchu a brácha, nebo já na tchyni a tchán na mě, je totiž mocné afrodiziakum a v mnoha případech má milionkrát větší účinek než Viagra.

Samozřejmě na vesnici nebo na malém městě se lidi znají, čili ví o sobě, co byli zač před pučem a po puči, někteří zůstali lidmi bez poskvrny, ovšem většina v honbě za mamonem prodělala od r. 1989 dosud tolik salt, přemetů a přeběhnutí, že už ani oni sami nevědí, pro jaký politický systém horují a co vlastně prosazují. Já bych chtěl na jednom fiktivním komunistickém papalášovi připomenout lidem, jak to ve skutečnosti při tom sranda puči vlastně bylo a jak lidé najednou zapomínali, že ještě před měsícem vyřvávali při různých komunistických výročích, že lidé budou odcházet do důchodu v 50 letech a že se všichni díky politice ÚV KSČ máme jak na zámku a budeme se ještě dlouho modlit, aby nám to co nejdéle vydrželo A neuběhl ani čtvrtrok a těmto chameleonům nevydrželo jejich přesvědčení ani týden, a některým dokonce ani 24 hodin a stali se z nich doslova přes noc bezcharakterní mamlasi, kteří začal plenit všechno, co jim přišlo pod jejich chamtivé pracky. Dneska se po mnoha převlecích drtivá většina z nich rochní v převlečení za nezávislé kandidáty, protože příslušnost k velkým stranám se stala provařená a zprofanovaná až na půdu, a tak najednou začali tito chameleoni a vychcaní kreténi hlásat, že oni jsou tady pro lidi a že voliči, pokud je zvolí, se opět budou mít jak na zámku jak za komunistů a budou se modlit, aby jim to dlouho vydrželo.

Takže při čtení následujícího článku si zavzpomínejte a trochu promněte mozkové závity, zda jste zrovna vy ve své obci, městě či samotě náhodou nevolili právě takové šmejdy, aniž byste si uvědomili, co je to za lidská hovada.

Okresní tajemník Komunistické strany práce Bonifác Smradlavý seděl ve své kanceláři, strnule civěl na bustu Lenina a v duchu si neustále opakoval, co se to ksakru tam venku děje. Všechno bylo doposud tak jasné, nalinkované, každý věděl, kde je jeho místo, každý přesně věděl, co má dělat, co může říkat a jaké má kádrové šance do budoucnosti, a teď tam všichni vyřvávají, že nejsou jako oni, kdo to jsou krucifix ti ONI?

Asi je strana na lidi moc měkká a lidi začali být rozežraní a roupama nevědí, co dělat, to takový soudruh Stalin zavedl v Sovětském svazu jinou disciplínu a jak tam na něho lidé do dneška s dojetím a slzou v oku vzpomínají, přitom tady si každý na oslavách 1. máje může koupit párek a pivo a na vánoce dokonce lidi dostávají kolekci a ještě jsou nespokojení.

Rovněž Smradlavého, který od krajského tajemníka obdržel každý týden jasné příkazy, ty pak přesunul na nižší stranické instance a mohl se věnovat soudružce Mrďálkové, která to má tak ráda, celé toto dění silně zaskočilo a nevěděl, co si má o všem myslet. Ale tušil, že všechno to dění tam venku tentokrát není jen nějaký šprajc několika nespokojenců, které vždycky bez problémů rozehnala rota žáků policejní školy v součinnosti s hasiči a někdy vypomohli i příslušníci LM a pomocníci VB, ale že situace začíná být vážná, navíc ani krajský tajemník už nevydal za posledních dvacet dní žádný příkaz a zalezl někde do nory nebo do sklepa, ani rozkaz, jak oblbovat masy, a dokonce se nechal zapírat svojí sekretářkou, a to nebylo samo sebou. Pak mu bleskl hlavou spásný nápad. Zítra se zase na náměstíčku pořádá manifestace, musí se jí zúčastnit, ale tak, aby splynul s davem. Kdyby to šlo, tak by si nejraději oblékl montérky, co nejvíce zasrané maltou a kolomazem, aby vypadal jako úderník, který překonal sám sebe a vydržel, ale to zavrhl, ta lůza tam bude ve vycházkových šatech a on by vypadal jak na maškarním plese a navíc má montérky vyžehlené a málo špinavé, takže by to nevypadalo autenticky. Naposledy je měl na sobě před pěti lety, když se zúčastnil nějakého subotniku a dokonce hodil do míchačky na beton celých pět lopat písku a od pracujících sklidil zasloužený obdiv a dokonce soudružka Mrďálková zamilovaně pronesla: „Vy jste tak silný soudruhu tajemníku!“

Nakonec i to vyřešil, zvedl telefon, vytočil číslo a do telefonu vyštěkl: „Přijď za mnou.“ Za chvíli se do jeho kanceláře otevřely dveře a vešla soudružka Mrďálková. „Čest,“ pozdravila, zamkla dveře zevnitř a začala si přes hlavu stahovat šaty a po obnažení zaujala polohu čekající samice na pracovním stole soudruha Smradlavého a vůbec oběma nevadilo, že holou prdelí stírá prach z fotografie soudruha Lenina, jak píše VKS/b v nějakém přístřešku z listnatých větví, a aniž by tušila, že pod zády právě mačká okresní socialistické závazky od čtyřiceti ředitelů národních podniků, kovaných členů KSČ, zanedlouho majitelů společností s rozumem omezeným.

„Čest,“ odpověděl Smradlavý a začal si rozepínat opasek u kalhot a vrhl se na soudružku Mrďálkovou s takovou vervou, jako kdyby byl placený za jedno soudružské číslo ve valutách. Při souloži si pak ještě v hlavě upřesňoval detaily svojí účasti na manifestaci za svržení své milované strany a v tom rozrušení přirážel takovou silou, že stůl i se soudružkou Mrďálkovou urazil během pěti minut trasu z kanceláře soudruha Smradlavého až do přilehlé kuchyňky. A když soudružka Mrďálková slastně na stranickém stole spěla k vyvrcholení, Smradlavý právě v hlavě dokončil přesný plán svojí účasti na manifestaci, odpravil se, vystříkl semeno na socialistické závazky a pomalu odstoupil z klína Mrďálkové a spokojeně ji popleskal po zadečku.

Okresní komunistický tajemník Smradlavý byl kovaný soudruh. Vyučený malíř pokojů prošel všemi stupni a stupínky, od jiskry přes pionýra a svazáka, až po člena Komunistické strany práce a i ve stranickém aparátu platil za nesmlouvavého nepracujícího komunistu. Pokud někdo vstoupil do jeho kanceláře okresního tajemníka strany a nepozdravil „Čest“, se zlou se potázal a bylo jedno, jestli to byla poštovní doručovatelka nebo ředitel některého národního podniku v okrese.

„Tady jste na stranické půdě a ta je vzhledem k vedoucí úloze strany ve státě posvátná, jak Mekka pro muslimy,“ hřímal Smradlavý. Každý, kdo vstoupil po tomto proslovu, se mimoděk koukl na parkety, zda na parketách neuvidí kousek oné vzácné stranické zeminy, ale parkety se leskly jak psovi kulky a po stranické zemině nebylo ani památky.

V den, kdy na náměstíčko okresního městečka proudily davy revolucionářů, se z budovy okresního výboru Komunistické strany práce vyřítil sám okresní komunistický tajemník Smradlavý a procházející skupina revolucionářů s československými vlajkami a trikolorami kolem krku zůstala stát s otevřenými hubami.

Smradlavý měl na klopě trikoloru až pod pás jak rekrut, který byl právě odveden na vojenskou misi do Saúdské Arábie, před sebe natažené obě ruce, jako kdyby vítal Brežněva a chystal se ho obejmout kolem krku a oslintat mu celou hubu.

„Tak jsme se soudruzi konečně dočkali svobody,“ začal hýkat okresní tajemník a všem revolucionářům, i když je většinou neznal, začal oběma rukama potřásat jejich pravice, „já jsem věděl, že se toho ještě dočkáme, i na posledních stranických aktivech jsme se soudruhy mluvili o změnách a plastice komunistické politiky s lidskou tváří,“ neustále žvanil Smradlavý, obíhal kolem skupiny a důchod ci Chromému už počtvrté potřásal pravicí, přičemž ten byl tak konsternovaný, že málem spolkl fajfku.

„Soudruzi,“ mlel neustále Smradlavý hubou, „tady máte odznaky Občanského fóra“ a všem začal rozdávat kovové kulaté plechy o průměru kuchyňského talíře, na kterém byly zlatá písmena OF.

„Sám jsem je nechal na svoje náklady zhotovit a jsou z mědi,“ lísal se Smradlavý, „doufám, že to soudruzi z OF patřičně ocení.“

„Hele Smradlavý, víš vůbec, proti komu ta manifestace je?“ zeptal se ho důchodce Chromý, když se konečně vzpamatoval.

„Samozřejmě soudruzi, že to vím. Ale já jsem na vaší straně, sám jsem překvapený, jaké zločiny to ÚV dělalo. A představte si, soudruzi, že my dole jsme vůbec nevěděli, co dělali ti nahoře. Kdybyste nám neotevřeli oči, tak my dole ještě dlouho bysme byli slepí. Ještěže to tak dopadlo, a že ty studenty napadlo se jít projít na Petřín, to byste nevěřili, jak to se mnou otřáslo, když jsem viděl v televizi, jak tam klečeli na té Národní třídě, měli holé ruce, a jak je ti policajti mlátili hlava nehlava, dokonce jsem na ně chtěl podat trestní oznámení!“

„Ty jsi nějak brzo procitl,“ podivil se Konopáč, „mám takový dojem, že vy všichni komunisti budete za chvíli bystrozrací, až se od vašeho pohledu chytí stodola,“ prorokoval Konopáč a sám netušil, jak blízko je od pravdy, „ono by totiž vůbec nebylo marné zmlátit všechny komunisty, že byste si měsíc nesedli na prdel!“

Když skupina s dotírajícím Smradlavým, který neustále obíhal celou skupinu revolucionářů a neustále jim upravoval na klopě odznak OF, došla na náměstíčko, na tribuně již pronášeli projevy čelní představitelé OF okresního městečka, všichni měli v úhlu ٤٥ stupňů před tělem nataženou pravou ruku s prsty do „V“, jak nacisti v Berlíně, jenom truhlář Hoblík stál zamračeně s rukama v kapsách, jelikož měl na pravé ruce jenom palec a malíček. Radost podívat se byla na okresního komunistického tajemníka Smradlavého, který stál v pozoru, ruku napnutou jak tětiva u luku s roztaženými prsty a každý si při pohledu na něho okamžitě představil člena NSDAP při projevu führera v Norimberku.

Ono vůbec celé shromáždění představovalo panoptikum zajímavých lidiček, byli mezi nimi fotbaloví rváči, kteří čekali na povel, kdy se to všechno začne mlátit, bývalí komunisti, kteří přes stranickou knížku předpokládali kádrový vzestup snad až do Kremlu a vůbec netušili, že se jednou díky tomu, že byli ve správnou dobu u správných koryt doplazí až do Bruselu a kteří již ale dávali všem najevo, že už komunisty nejsou a stranické knížky odvezli na trakaři do Sběrných surovin, byli tam čumilové, kteří nechyběli vždy všude tam, kde se srotilo více než deset lidí, ale ti byli rozladěni tím, že tam nebyl žádný mrtvý, zcela určitě mezi davem nechyběli příslušníci StB, převlečení za pořadatele manifestace, ale především tam byli ti, kteří větřili, že nesmí zaspat dobu a musí být mezi prvními, kteří ze situace vytěží maximum výhod a hmotných statků.

Když manifestace skončila zpěvem lidové písně „Ach synku, synku, doma-li jsi“ a československou hymnou, při které Smradlavý řval, až ochraptěl, drtivá většina revolucionářů zaplnila okolní hospody a okresní tajemník Smradlavý z telefonní budky zavolal osobnímu šoférovi Karburátorovi, aby pro něho okamžitě přijel, že má ještě neodkladnou práci na OV KSČ. Nechal se zavézt do okresního sídla komunistů, ze své kanceláře telefonem vytočil číslo, vyštěkl: „Přijď za mnou.“ Na dveře se ozvalo zaklepání, dveře se otevřely, vstoupila soudružka Mrďálková, pozdravila „Čest“ a začala si přetahovat šaty přes hlavu. Smradlavý odpověděl „Čest“ a začal si rozepínat opasek a dnes byl v takovém nadšeném rozpoložení, jak krásně zapadl mezi revolucionáře, že soudružka Mrďálková, kdyby tušila, jakých samčích výkonů Smradlavý dneska dosáhne, tak by na stole nechala peněženku s doklady a prchala by směrem k lesíku Březůvka, kde by se okamžitě zakopala jak partyzáni za války.

Znárodnění v obráceném gardu, aneb velká privatizační loupež

Až do pokrytecky zfalšovaných oslav sranda převratu jsem se rozhodl, že vás budu bavit vzpomínkami na jedno velké tragikomické divadlo, kterým onen srandovní převrat v r. 1989 ve skutečnosti byl. Tentokrát přináším postřehy z jiného podniku, a i když se většinou převratové hrátky ve všech národních podnicích podobaly jako vejce vejci, každopádně postoje tehdejších „ubožáků“ měly vždy trochu jiný podtext daný tím, že jsme každý jiný. Jinak ale sranda to byla všude náramná a z dnešního hlediska až neuvěřitelná, mladým svišťům se to bude zdát jako sci-fi, samozřejmě parchantům zbohatlíků to určitě bylo doma podáno úplně jinak, kariérističtí fotři před svýma parchantama ze sebe dělali hrdinné odbojáře proti komunistům, stejně jak po druhé světové válce ti největší zbabělci a kolaboranti se prohlašovali za hrdinné partyzány a z těch se pak stávali ti největší komunističtí zmrdi ve funkcích rudých komisařů, údajní disidenti, kteří až do r. 1989 jenom chlastali a mrdali děvky za valuty od spřátelených imperialistů, se ještě dodnes chvástají, jak zasazovali světským okupantům v r. 1968 drtivé údery tím, že po jejich tancích stříleli z praku a podobné velkohubé chvástání, ve skutečnosti byli zesraní až za ušima a ze sklepů vylezli, až když bylo po všem. Stejně zbaběle se chovali i v průběhu listopadu 1989, kdy ještě nebylo jasné, jak se situace vyvrbí, a pokud si pamatuji, tak jenom v jediném okamžiku měli komunističtí ředitelé a jejich náměstci stažené prdele, když se v podnicích hlasovalo o důvěře nebo nedůvěře vedení podniků. Když pak tato důvěrová pičovina přešla a většina jich tuto selekci přežila, okamžitě dávali dělnické lůze najevo, že tuto potupu jim nezapomenou a spočítají jim to i s úroky a opět z nich byli suverénní kariéristé.

V jedné vesničce ve Valašsku, zvané Kozojedy, byl národní pod nik Pluhy a Hrábě, zabývající se výrobou drobného zemědělského nářadí. Podnik zaměstnával zhruba sto dvacet lidí, většinou z blízkého okolí. Podnik sestával ze dvou výrobních závodů a to závodu 01, kde byla rovněž administrativní budova s vedením podniku a takzvanými THP, který byl na horním konci Kozojed, a závodu 02, který byl na dolním konci Kozojed.

Ředitelem podniku byl okresním výborem Komunistické strany práce jmenován Pepa Řepa a jeho náměstkem pak servilní človíček, jménem Milan Modrásek. V době budování komunismu v Československu vlastně ani jiný systém jmenování ředitelů do národních podniků neexistoval. Ředitelem každého národního podniku byl vždy komunista a vždy byl jmenován Komunistickou stranou a nejlepší ještě bylo, když byl ředitel absolventem VUMLu a pocházel z dělnické rodiny, pak to dle komunistů nemělo chybu.

Vedoucím závodu 02 pak byl Alois Placenta. Placenta, jehož vzdělání bylo ukončeno docházkou v 8. třídě základní školy, se dokonce ani nevyučil. A i když byl tlačen ředitelem ke studiu na VUMLu, tak i když bylo známo, že tuto dvě patra vysokou politickou školu dokázal zvládnout kdejaký blbec, Placenta se přesto na absolutorium necítil a vymluvil se, že studovat VUML nemá čas, a protože je starý praktik a v životě se vyzná jako málokdo, tak by to ani nemělo žádný význam.

Byl to dobře živený člověk, jehož čistá váha se pohybovala na sto třiceti kilech živé jateční váhy bez bot a jeho spotřeba alkoholu byla obdivuhodná. Zřejmě již v mládí pochopil, že vedoucí úloha Komunistické strany práce umožňuje netušené možnosti a není podstatné mít vysokoškolský diplom, ale vědět jak na to, koho, čím a jak zkorumpovat, znát na každého ty správné informace, kterými ve správný čas stačí jenom pohrozit a zvysoka kašlat na jakkoliv morální předsudky.

Placenta měl malé hospodářství, kde každý rok vychoval na porážku dva čuníky, a sad se švestkami, ze kterých každý rok vypálil dvacet litrů vynikajícího moku zvaného slivovice.

Samozřejmě, že když pořádal zabijačku jednoho z čuníků, byli na tuto kratochvíli Placentou pozváni ti správní lidé, jako ředitel, náměstek, předseda okresního výboru strany, předseda MNV, velitel dobrovolných hasičů a další významní hosté, o kterých Placenta správně předpokládal, že můžou ovlivnit průběh jeho života.

Placenta se pak vždy mistrně, aniž by vzbudil podezření, postaral, aby všichni veledůležití hosté se na zabíjačce ožrali, jak zákon káže, pak je nechal jedním střízlivým známým, kterému dal pořádnou výslužku a litr slivovice rozvést do jejich domovů, načež, když tito vystřízlivěli, tak marně vzpomínali, co na zabijačce prováděli, a hlavně co vykládali, přičemž zkušený Placenta je vždy uklidňoval, že to zůstane mezi nimi, čímž je vlastně ujišťoval, že v opilosti žvanili protistátní řeči, za které by mohli jít sedět natvrdo a tito mu každým rokem byli více a více zavázáni.

Dále Placenta velmi dbal, aby věděl o každém nezákonném kroku ředitele či náměstka a byl velmi ochotný a vstřícný, když jej některý z nich požádal o službu v odepsaném materiálu na výstavbu chaty a podobných čachrech.

A tak rovněž tento podnik se ocitl ve víru revolučního dění v Československu a rovněž v tomto podniku se prolínaly osudy jednotlivých postaviček jejich postojem k dění, které dalo do pohybu všechny obyvatele Kozojed a zaměstnanců podniku Pluhy a hrábě.

Řediteli Řepovi okamžitě v mozku zablikalo výstražné světýlko a věděl, že v těchto několika dnech a týdnech se rozhoduje o jeho osudu. Modrásek zase pochopil, že jeho osud je v rukou Řepy, a jak dopadne Řepa, dopadne i on. Proto neustále následoval Řepu všude tam, kde Řepa chodil, a horlivě přitakával všemu, co Řepa řekl. Zatím Placenta v závodě 02 horlivě uvažoval, koho by zkorumpoval, na koho co ví, ale nic ho nenapadlo, a proto se ožral jak prase. Ale proti Řepovi a Modráskovi měl jednu výhodu – do důchodu mu zbývalo pět let, a proto si říkal, že oběsit se by bylo v tomto okamžiku zbytečné, a proto v kanceláři zdvojnásobil konzumaci vodky a do debat se vůbec nezapojoval. A když revolucionáři z řad zaměstnanců mu oznámili, že jedou manifestovat, tak jim jenom oznámil, že můžou jet třeba do řiti, že jemu je to jedno.

V závodě 01 mozek Řepy rovněž pracoval na plné obrátky, bohužel debat se musel zúčastnit, vždy ale reagoval tak, aby si nepopudil proti sobě zaměstnance a v některých momentech neustále opakoval, že bude rovněž následovat ty, co zahodili stranické knížky do septiku a rovněž on si sypal popel na hlavu a neustále vykřikoval, že to, co dělali ti nahoře, bylo svinstvo a oni dole to vůbec nevěděli, a kdyby měli jenom tušení, určitě by zasáhli. Pokud odpovídal Modrásek, tak zopakoval přesně to, co před ním řekl Řepa.