ZPOVĚĎ ZVĚROLÉKAŘE 

Stanislav Kovář

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017 

© Stanislav Kovář

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one 

ISBN: 978-80-7539-031-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-032-5 (mobi verze)

Milí přátelé,

když k mým sedmdesátinám vybrala moje Renatka pro vás z toho, co jsem do té doby napsal, pár povídání a nechala je vytisknout pod názvem Plky, byl jsem rád, že nezůstanou jen v mém počítači, ale i v písemné formě a že si je tedy někdo možná i přečte. V předmluvě k této drobné brožurce jsem nedomyšleně slíbil, že na další povídání si budete muset počkat až k mým pětasedmdesátinám. Moc jsem toho nenapsal, protože jsem lenoch, který poté, co nemusí ráno chodit na kravín, vstává kolem deváté. Přitom jeden můj spolužák z gymnázia mi už před šestou ráno posílá mejly a už v sedm hodin mi na pevnou linku telefonuje další, jestli už jsem četl, co nám ten první poslal a rozčiluje se, že on má počítač na práci, že „nějaky nahy baby“ ho nezajímají. Pořád totiž ještě pracuje a říká, že nestíhá.

Že jsem něco ke svým pětasedmdesátinám slíbil, jsem si uvědomil už na podzim. No a protože sliby by se měly plnit (nejen o Vánocích), rozhodl jsem se, že pro vás něco s Renatou vybereme a nazveme to Plky 2. Ale pak, když jsem o tom přemýšlel, že aby byla dodržena jakási posloupnost mých povídání, bylo by třeba do brožury zahrnout i některá z původních Plků. A po návratu z lyžování ve Francii koncem ledna jsem začal horkou jehlou dopisovat ještě to, co by tam určitě mělo být. No a když jsme se začátkem března vrátili z další lyžovačky v italských Dolomitech, vzpomněl jsem si, že by bylo dobré, kdyby tam byly i kapitoly o mých životních partnerkách a mém působení ve státních službách. To už Renata protestovala, že se to do mého výročí nedá stihnout. Ono to totiž není jenom něco napsat, ale vše je nutno opravit, nechat zpracovat pro tisk a zadat tiskárně.

Musíte počítat s tím, že tato má povídání jsou jakýsi pel mel zvláště tam, kde odbíhám od původního vyprávění a vsouvám do něj jiný příběh, který se udál až o třicet let později. Není to z pohodlnosti, ale to bych pak musel přidávat další a další příběhy. A protože jsme k brožuře udělali i seznam, můžete jednotlivá povídání číst i na přeskáčku. Pokud se v textu zmiňuji o přílohách, najdete je v mém soukromém archivu.

Původně jsem chtěl tuto publikaci nazvat Vzpomínky příkazského zvěrolékaře, ale když jsem se nad obsahem zamyslel, je to vlastně moje zpověď, kdy jsem se před vámi vysvlékl do naha. Dobrovolně a nic jsem nezatajil. Dokonce ani mé životní křesťanské krédo o sociálním cítění a spravedlnosti.

Byl bych rád, kdyby ti, kteří si tuto moji zpověď přečtou, věděli, že já sám bych bez pomoci nejbližších nikdy nebyl schopen tuto publikaci připravit. Proto těm, kteří se na zpracování podíleli, moc děkuji. 

Váš Standa Kovář

Odkud pocházím

O mé rodině

Moji příbuzní tímto dostávají do rukou kompilát, který jsem sepsal poté, co jsem narazil na písemnosti, které se staly jeho podkladem. Když jsem se loni na jaře připravoval na sběr nebezpečného odpadu, který se u nás organizuje dvakrát do roka, upozornil mne někdo, že tentokrát je to naposled v obci, dál budeme muset sami tento odpad odvážet do sběrného dvora v sousední vesnici. Rozhodl jsem se, že nemilosrdně vyházím všechno, co už nepotřebuji. Ve skladu léčiv jsem našel několik kufrů. Mezi nimi byl i kufřík, který jsem používal, když jsem studoval v Brně. Byl nějak těžký. Po jeho otevření jsem našel spoustu starých listin a dokumentů, otcovy zápisky z vojny, různá rozhodnutí soudu ale hlavně rozsáhlou otcovu korespondenci, jeho knihu zakázek soukromého kováře a jiné. Možná jsme je já nebo někdo jiný do kufru naházel, když se prodával dům v Hrubčicích. Nevím, jestli jsou ty materiály všechny. Matně si vzpomínám, že něco si brala i sestra Jana. Tu ale tehdy víc zajímaly fotografie, ale určitě mezi tím, co vzala, byl rodný list mé maminky a otcovo vysvědčení z reálného gymnázia. Nevěděl jsem, co s tím, věděl jsem však, že to nemohu vyhodit. A tak jsem to půl roku třídil a pozorně pročítal. Pomalu se mi začal vynořovat příběh naší rodiny jak Kovářové, tak Novákové. Znova a znova jsem se k materiálům vracel, než jsem se rozhodl posadit k počítači a předložit vám, co jsem zjistil. Využil jsem i vlastních vzpomínek a toho, co jsem v naší rodině a o ní zaslechl. K některým poznatkům, o kterých píšu, jsem dospěl dedukcí po pročtení nalezených materiálů. Vybral jsem některé, které jsem považoval za zvlášť významné, ty jsem okopíroval a těm, kterým jsem toto povídání věnoval samostatně, jsem je přiložil k textu. Jsou tam i zajímavé věci, o kterých jsem nic nevěděl, například zamítavé stanovisko okresního hejtmana z roku 1920 k žádosti stařečka Nováka k přidělení nějakého pozemku při parcelaci tovačovského dvora. Zamítavé stanovisko bylo zdůvodněno takto: „Jste vdovec 62 let starý a máte sám dva hektary, je toho na rozdělování málo“. Vůbec jsem nestačil pročíst otcovy materiály k jeho zlepšovacím návrhům i jeho pokusy o vlastní poezii. Je tam i jeho reportáž z oslav 10. výročí samostatnosti v Praze, jak šli v průvodu zástupci tehdejších politických stran – národní socialisti, sociální demokrati, lidovci, agrárníci, komunisti, ale i Němci, Židé, příznivci Sokola a hasiči. Nejstarší dokument je z roku 1903, kdy soud ukládá stařečkovi vyrovnat se s vlastní sestrou Ludmilou, provdanou za rolníka Přecechtěla z Hablova. Musel si na to půjčit v záložně. Ono to malé hospodářství stačilo jen na skromné živobytí. Ale k tomu určitě dospějete sami, když si toto povídání přečtete.

Moje rodina, která nese příjmení Kovář, patří k obyčejným lidem, řekl bych kmánům, tedy lidem bez vlivu na cokoli. Ale jsem na ně pyšný, protože si myslím, že se nikdy před nikým nemuseli hrbit, protože se uživili jako řemeslníci nebo drobní zemědělci. Můj otec Alois Kovář se narodil jako druhé dítě 12.7.1906 manželům Františkovi a Anastázii, rozené Slezákové, ve Štětovicích, malé dědince, patřící dlouho olomoucké kapituli. František byl vyučeným kovářem a pocházel z Topolan, z rodiny podruha a dcery domkaře. Anastázie byla dcera domkaře Slezáka z Biskupic. Jak se tito lidé seznámili, nevím. Vím jen, že ve Štětovicích byl kupec Slezák, pravděpodobně bratr babičky a ten zřejmě mladým pomohl, aby si postavili domek s kovárnou na dolním konci vesnice u potoka. Slezákovi měli syna Bohuslava, který studoval hru na housle na arcibiskupské konzervatoři. Ten s mým otcem kamarádil. Otce dali rodiče studovat na prostějovské reálné gymnázium s tím, že bude knězem. Ale otec v kvartě propadl z němčiny. Nechápu to. Vždyť otec mluvil plynule německy, dokonce si myslím, že měl pro jazyky nadání. Když byl později v podkovářské škole se samými Maďary, naučil se docela dobře maďarsky. Z jiných předmětů měl otec na vysvědčení jen dvojky a trojky. Asi si na něho ten profesor němčiny zasedl. Vzpomínám, jak otec o něm vyprávěl, jak pan profesor nechával uctivě pozdravovat rodiče svých spolužáků, vesnický kovář mu zřejmě nestál za to. Anebo ostatní jeho spolužáci znali němčinu opravdu líp, protože ve většině prostějovských středostavovských rodin se mluvilo za Rakouska - Uherska doma německy. Otec mohl sice opakovat ročník, ale dědeček rozhodl, že převezme živnost a bude kovářem, když se nechce učit. Nedovedu si otce jako faráře představit. Sice byl výborný rétor, ale měl rád děvčata. Spolu s bratrancem Bohušem Slezákem čundrovali o prázdninách na kolách po Moravě nebo i po Slovensku a jak mi sám vyprávěl, přitom „balili i kočky“. Bohuše jsem viděl jen jednou, když nad otcovým hrobem hrál na housle Fibichův Poem a z Dvořákovy Novosvětské.

A tak se otec vyučil doma kovářem. Byl na vexlu v rodině německého kováře z Německé Húzové u Šternberka a jejich syn byl na oplátku ve Štětovicích. Pak jako tovaryš pracoval u svého otce, ale byl na zkušené i u několika kovářů, např. v Citově, Přerově a Bystročicích. A z Bystročic odchází 30.9.1928 podle sdělení mistra Beneše k povinnosti vojenské. Nastupuje k 107. dělostřeleckému pluku v Olomouci. Odtud je vyslán do Brna na Vojenskou podkovářskou školu, kde 20. prosince 1929 skládá zkoušku z podkování koní a skotu a je uznán způsobilým provozovat živnost podkovářskou. Členem komise byl i profesor z Vysoké školy zvěrolékařské Hanslián, z jehož učebnice se otec připravoval a která zůstává v jeho pozůstalosti. V ní jsou i dvě učebnice z gymnázia Historicko-zeměpisný atlas starého, středního a nového věku (z něho jsem čerpal ve své maturitní písemné práci z češtiny nazvané „Jak se měnil atlas světa v průběhu staletí“), Kozemmův atlas školní, vysvědčení z tovaryšské práce u zmíněných kovářů, vysvědčení z vojenské podkovářské školy, doklady o jeho patentovaných zlepšovacích návrzích - transportérovém stírači řízků v akciovém cukrovaru ve Vrbátkách, ohýbačce železa různých profilů, deník - kniha zakázek z roku 1937 a 1938, podání mnoha zlepšovacích návrhů v prostějovské Wikovce a různá korespondence. Zajímavé jsou zvláště pro mne jeho pokusy o vlastní poezii, napsané zejména během strážních služeb v průběhu vojenské základní služby u 107. dělostřeleckého pluku v Olomouci (od 1.10.1928 do 1.7.1930). Když je srovnám se svými básnickými prvotinami (na které nejsem nijak pyšný), musím uznat, že otcovy jsou lepší. V jeho pozůstalosti jsou i různé zápisky, o kterých nevím, jestli je autorem on, nebo je někde opsal. Zajímavé počtení je v jeho knize zakázek, kdy vystavoval účet až na konci roku. Zápisy jsou vedeny zpravidla tužkou, často použil i datumovku, měl vlastní razítko s jmenovkou, adresou a označením profese jako zkoušený kovář a podkovář. Za okutí koně s novou podkovou účtoval 10 Kč, za překutí 5 Kč, za strouhání paznehtů u krav, volů a obecních býků pak 8-10 Kč, zřejmě podle složitosti při fixaci zvířete. Za ostření radlice pluhu účtoval 3 Kč, za kutí kosy 1 Kč. Mezi jeho klienty byli nejen zemědělci ze Štětovic ale i cukrovar Vrbátky, školní rada a obec Štětovice. Nejasné je pro mne význam jeho razítka, kde je uvedeno: „Dnes zaplacených mě Kč … bylo připsáno Vašemu ct. účtu k dobru“. Po návratu z vojny pracoval půl roku v Přerově u mistra Jana Lesáka a pak už u svého otce. Samostatně pak živnost provozoval od 6.3.1934 do 6.3.1939, kdy se po sedmi letech známosti s mojí matkou oženil a přestěhoval do Hrubčic. Tam si také převezl zařízení kovárny ale vlastní živnost neotevřel, protože v Hrubčicích byli už dva kováři - starý pan Šnajdr a otcův vrstevník Janda. U obou otec občas vypomáhal hlavně s podkováním koní. Jinak otec v průběhu války pracoval na letišti v Prostějově, po válce pak krátce u firmy Doležel a Těhnik a téměř rok v dolech v Ostravě, údajně kvůli deputátnímu uhlí a dřevu. Pamatuji se na to velice dobře. Velké kusy černého antracitu, které se musely rozbít na menší kusy, aby se vešly do kamen a halda černých, mastných trámů z důlních podpěr. Dne 22.5.1946 nastupuje otec do závodu Agrostroj - závod Wikov v Prostějově, kde pracuje až do své předčasné smrti (rozsáhlý akutní infarkt myokardu) v r. 1964. Ukončení otcovy živnosti ve Štětovicích bylo zřejmě i dílem dohody. Jednak jeho nevěsta, moje matka, měla jako nejmladší z rodiny povinnost starat se o svého otce, který na ni připsal polovinu domu č.p.108 a nemohla se odstěhovat. Ale i otcova rodina jeho sňatek a odejití z domu přivítala. Ani si nedovedu představit, jak se tam všichni stěsnali. Stařeček se stařenkou, starší svobodná otcova sestra Josefa, mladší sestra Marie, která si vzala sociálně demokratického funkcionáře Pospíšila a měla s ním čtyři děti. Otec platil svým spolubydlícím za stravu. Vesměs to nebyly přímo peníze, ale zaplatil např. účet u místního obchodníka Slezáka nebo koupil třeba nový sporák, nebo selata na dokrmení, jak je vidět z jeho výkazu za rok 1937. Po otcově odchodu na místě kovárny postavili Pospíšilovi nový obytný dům. Bylo to potřeba, protože sestra Josefa provozovala krejčovství a potřebovala vlastní dílnu. Ona se starala o stařečky. A když zemřeli (stařenka v r. 1940, stařeček o mnoho let později, až po válce), provdala se za vdovce Popelku z Duban a pomohla mu vychovat jeho jedinou dceru, moji vrstevnici, která vystudovala zdravotní školu. Teta byla vyhlášená švadlena, s rozsáhlou klientelou. Bohužel zemřela asi rok před mým otcem rovněž na infarkt. Otcova mladší sestra Mařka (měla na ženu zajímavý hluboký, jakoby chraplavý hlas), měla se svým manželem Vojtěchem Pospíšilem - funkcionářem sociální demokracie, která se po roce 1948 sloučila s komunisty a který po válce vykonával funkci tajemníka obecního úřadu ve Štětovicích, 4 děti. Tři kluci – všichni jezdili závodně na kolech, jejich kola s galuskami jsem obdivoval, když jsem tam býval někdy na prázdninách. Byli však ode mne starší, a tak jsem nebyl pro ně partner. Na starost mě vždy dostal nejmladší Jarda, o šest let starší, pro kterého to byl skoro trest. Ale i tak si vzpomínám, jak se mnou chodil na ryby a vozil mne v loďce na jezeře za vesnicí, které tam zůstalo po vytěžení rašeliny. Ve šlépějích svého otce šel jen nejstarší syn Vojta, který se vyučil v Gale Krasicích, továrně na výrobu sportovních míčů. Později tam vykonával funkci odboráře a nakonec i kádrováka. Dlouho byl členem okresního výboru KSČ. Žije v Nezamyslicích. Nikdy jsem se s ním ani jeho sourozenci nesetkal. Nevzpomínám si, že by byli na otcově pohřbu. Druhorozený Zdenek se vyučil soustružníkem, pracoval jako policista a nakonec jako traktorista v Klenovicích, kam se přiženil. Sestřenice Maja si vzala nějakého vojáka z Čech, někde od Karlových Varů. Přinutila matku, aby prodala dům ve Štětovicích a odstěhovala se k ní. S ní tam údajně odešel i nejmladší Jarda, který se tam oženil. Přitom s domem zrušili i rodinnou hrobku na hřbitově v Dubanech. To mne dlouho mrzelo, když jsem o Dušičkách jezdíval přes Dubany a nemohl stařečkům zapálit na hrobě svíčku. Nakonec se však Maja i s tetou vrátily na Moravu do Rataj u Kroměříže, kde Maja se svým manželem pracovali v místním zemědělském družstvu.

S otcovou rodinou jsme se moc nestýkali. Byl jsem tam párkrát s otcem na Dušičky, dokud žil stařeček. Jeli jsme vlakem z Bedihoště do Vrbátek a pak do Duban na hrob a k stařečkovi ve Štětovicích pěšky. Otec, ctitel Masaryka a Beneše, se vždy pohádal kvůli politice s manželem své mladší sestry, zarytým komunistou. Není se co divit, že ani já jsem neměl zvláštní důvod rodinu svého otce vyhledávat. Před pár lety mi napsal Vojta, že jsou všichni sourozenci v domově důchodců v Nezamyslicích a jaké mají zdravotní problémy, abych je tam navštívil. Já sám jsem však prodělával šok z náhlého úmrtí Elišky a neměl jsem sílu ani chuť někoho povzbuzovat. Navíc jsem sám byl po mozkové příhodě.

V otcově pozůstalosti je i kniha jeho zápisků, ve kterých jsou uvedeny např. osevní plochy plodin v jednotlivých letech, výnosy obilovin, řepy a brambor, stavy dobytka, dodávky mléka, masa, sádla a vajec, rukopisy jeho zlepšovacích návrhů i to, kolik za ně obdržel nebo třeba i měsíční výdělky v Agrostroji, jak hrubé, tak čisté. Zajímavá je zmínka, že 30.5.1953 došlo k měnové reformě a že za 9.346 starých korun dostal 466 korun nových, nějaké staré si nechal na památku, z toho 400 korun ve stříbrných mincích. Zároveň došlo k zrušení lístkového systému. Dne 18.2.1954 si poznačil, že ho nějaký Konečný z Prostějova udal, že nadával na bandy komunistické a k…y komunistické. V knize jsou na samostatných listech nalepeny fotografie Beneše, Jana Masaryka, Štefánika ale i mně neznámých spisovatelů, např. Františka Faustina Procházky, ale i známých, např. Františka Ladislava Čelakovského, Josefa Holečka a Václava Třebízského. Je tam i kandidátní listina pro volby do parlamentu z roku 1948. Z fotografií si pamatuji otcovu s jeho sestrami, jeho foto drába z nějakého ochotnického představení, fotografie ve vojenském stejnokroji a pak svatební fotografie.

Můj otec byl snílek a zároveň bouřlivák, rád si do někoho rýpnul. Myslím, že jsem to zdědil po něm i já. Vzpomínám, jak nám ve světnici potmě vyprávěl pohádky, my jsme seděli na zemi a koukali do ohně v kamínkách nebo piliňáku. Nebo jak jsem koncem války s ním z krytu u Zapletalů chodil poklízet dobytek domů, který jsme museli před postupující frontou opustit. Popsal jsem to ve své vzpomínce na konec druhé světové války. Ale také jak mne na kole vezl na obhlídku úrody na poli u Vrbátek. Byla tam ryž (žito) vysoká tak, že nás v něm ani nebylo vidět. Dnes se už žito, potřebné pro výrobu žitného chleba, na Hané prakticky nepěstuje. Pamatuji si, jak bylo mojí povinností otci, když přišel z práce, přinést pantofle. Vždy jsem dostal nějaký pamlsek. Vzpomínám ale také, jak mne jednou seřezal bičem, když jsem podle něho špatně vodil za uzdu koně při plečkování řepy a kůň několik rostlin ušlapal. Vzpomínám také, jak jsem s ním byl v Prostějově, my jsme šli přes náměstí kolem naproti radnice stojící sochy Masaryka, otec smekl klobouk a tajný policista na něho cosi hanlivého křičel. Otec ho „poslal někam“. Hned na to jsme pak potkali našeho pana faráře Tomise. Otec se s ním dal do řeči a nakonec se zeptal, jestli si pan farář myslí, že by ze mne něco kloudného mohlo být. Bylo mi to velice nepříjemné. Pan farář odpověděl, že jestli mne nezkazí svět, mohl by být ze mne dobrý člověk. Když už jsem se zmínil o Masarykově soše v nadživotní velikosti stojící před prostějovskou radnicí, právě tu se pokusili prostějovští komunisté někdy v roce 1954 tajně v noci odstranit. Někdo to však prozradil a na radnici zaútočili proti odstranění sochy protestující lidé. Beranidlem vyrazili dveře radnice a radnici obsadili. Do historie to vešlo jako prostějovská defenestrace. Otec se toho také účastnil a líčil, jak jako beranidla použili přivezený kmen smrku. Defenestrace se zúčastnil i můj pozdější třídní profesor na prostějovském gymnáziu, který byl za to potrestán dočasným přeložením na měšťanku. Otec, který denně v rádiu poslouchal Svobodnou Evropu a Hlas Ameriky, které byly silně rušeny, jedna rušička byla i v prostějovském gymnáziu, na plný autobus při cestě do práce vykládal, co uvedené stanice hlásily. Musel mít vlivného ochránce, když ho za to nezavřeli. Tuším, že jím byl tehdejší vedoucí tajemník OV KSČ Konečný, který pocházel ze Štětovic a s otcem vyrůstal. Nemyslím, že to byl manžel jeho sestry, se kterým se nesnášel. A pak jak by to také vypadalo, kdyby zavřeli nejlepšího zlepšovatele z Wikovky. Muselo to hrubecké komunisty, pověstné nebývalou krutostí při likvidaci tzv. kulaků pěkně žrát, když na něho nemohli. Vrátili mu to ale tím, že mi nedali doporučení ke studiu na vysoké škole, údajně, že jsme klerikální, proti režimu se vymezující rodina, u nás všichni byli lidovci, navíc jsme měli v rodině k doživotí odsouzeného kněze pátera Tomigu. Když tento negativní posudek obdržel můj třídní profesor, poradil otci, aby zašel za předsedou lidovců Ployharem, tehdejším ministrem zdravotnictví. A ten se za mne opravdu přimluvil a na veterinu mne přes zamítavé stanovisko obce přijali. O otcově buřičské povaze svědčí i to, jak se zachoval, když v tehdejším Sovětském svazu už dávno odhalili Stalinův kult osobnosti a byl dočasně jakoby zavržen, u nás ho však pořád na různých akcích vystavovali a uctívali, protože o tom naši komunisté nechtěli mluvit. Otec vzal tehdy spravedlnost do svých rukou a dlouhou tyčí poshazoval v Agrostroji všechny portréty Stalina. Agrostrojáčtí komunisté poslali tehdy za mnou tamního předsedu agrostrojáckých svazáků Jarka Zápecu (jeho otec byl legionář s amputovanou nohou a měl v dědině trafiku), s kterým jsem svého času ministroval s tím, ať otci domluvím. Ani jsem se o to nepokusil. Otec byl zbožný člověk, každou neděli v kostele, jako dnes vidím, jak s hlavou na lavici mimo obřad meditoval nebo se modlil, jistě měl dost hříchů. Měl totiž rád děvčata. Matka mu tolerovala jen jednu milenku, na můj vkus tlustou závodní lékařku (maminka byla drobná a štíhlá), otec s ní jezdil pravidelně do lázní, nosila se jí i zabíjačka. Když mu to maminka někdy vyčítala, otec vylezl na půdu a vytáhl za sebou žebřík. Teprve když maminka opakovaně slíbila, že to tak nemyslela, otec na její prosbu: „Lojzku, prosím tě, pojď dolů“, spustil žebřík a pak se zamkli v ložnici. Z otcových vyprávění mi utkvělo v paměti, že jezdil na prázdniny do Slatinek. Nevím, ke komu, už se to, bohužel, nedozvím.

Rodina mé maminky

Moje maminka, Rudolfka Kovářová, se narodila 22. dubna 1907 v Hrubčicích jako poslední ze sedmi dětí (přeživších, narozených bylo údajně čtrnáct, tehdy byla vysoká kojenecká úmrtnost, porody probíhaly doma), Františka (1864-1944) a Antonie (1862–1920) Novákových. Stařeček byl synem hospodského, údajně v domě čp. 108 byla původně hospoda a prý se vyučil stolařem, živnost však neměl a namísto toho hospodařil na malém hospodářství o výměře dvou hektarů, s dvěma kravkami - tahounkami. Měl jedinou sestru Ludmilu, která se vdala za rolníka Přecechtěla z Hablova (osada u Olšan). S ní se, bohužel, vyrovnal až v roce 1903, i když se měl vyrovnat už v roce 1874 částkou 1.377 korun a v roce 1895 částkou 622 korun. Na to si musel vypůjčit z rolnické záložny v Kralicích 2.290 korun na šesti procentní úrok. Neměl to vůbec lehké. V roce 1914 asi dům zčásti vyhořel a potřeboval novou střechu, včetně krovů. Na půdě bylo vidět, že některé trochu ohořelé trámy, byly opětovně použity. Nedovedu si představit částku, která to spravila (dům měl půdorys 25 x 8 m). Krytina - betonové tašky musela být kvalitní, protože i dnes, po sto letech, část původní krytiny dosud slouží. V roce 1921 musel nechat vykopat novou studnu, když v původní se udusil plynem 21letý studnař z Mostkovic. Nová studna je 21 m hluboká a lezl jsem do ní při otvírání klapky před zimou vždy s respektem. Dluhy v záložně rostly a nebýt tety Hudecové a jejího manžela, by je nikdy nebyl schopen splatit. Ti mu pomohli zaplatit i směnky od syna Jindřicha a jeho ženy Justiny, kteří je na něm vymáhali soudně. A smírčí dohodu u notáře bych doporučil pozorně přečíst. Nakonec se to vyřešilo tím, že Hudecovi polovinu domu zaplacením dluhů odkoupili. Protože si teta otevřela v Hrubčicích obchod se smíšeným zbožím a jako sklad používala původní chlévy, bylo potřeba na druhé straně dvora postavit nové chlévy s novým hnojištěm. Moderní řízkový důl s jímkou na silážní šťávy nechal postavit až můj otec v roce 1939. Stařenka, rozená Procházková, zemřela už v roce 1920, kdy bylo mamince 13 let. Její sen, stát se učitelkou, se rozplynul. Musela pomáhat v hospodářství. Vyprávěla, jak dvakrát týdně chodila s máslem do trhu v Prostějově a jak místní paničky nožíkem škrabaly a ochutnávaly z ozdobné formičky vyklopené vystavované máslo. Přitom vždy navštívila svoje sestry, v Prostějově vdané. A právě v roce 1920 se připletla ke střelbě do odbojných dělníků, z nichž bylo několik zastřeleno. Na tom místě stojí dnes Pomník padlých. Její nejstarší, o 21 let starší sestra Františka Hudecová byla na ni přísná a rozhodovala i o tom, s kým se moje maminka může kamarádit. Na zábavách, byla-li tetou puštěna, tancovávala s kluky Baďurovými, jejichž otec měl zednickou firmu. Ale opravdu chodila vážně až s Františkem Braunerem, majitelem malého hospodářství na konci vesnice, směrem k Bedihošti. Ten však požadoval, aby se přistěhovala k němu na hospodářství. To však teta Hudecová kategoricky odmítla s tím, že se někdo musí starat o hospodářství a dědečka. Při návštěvě příbuzných, asi z rodiny její matky, na hodech v Troubkách, se setkala s mladým kovářem, Aloisem Kovářem ze Štětovic. Údajně spolu chodili 7 let a můj otec se do sňatku nehnal, měl vlastní živnost. Až zřejmě neúnosné prostředí doma ho donutilo, aby ze Štětovic „vypadl“. Ale moc si nepomohl. V Hrubčicích, v polovině domu čp. 108 byla jen kuchyně, velká místnost (bývalá hospoda) a malá kuchyňka. A v tomto prostoru bydlel kromě maminky její otec a svobodný bratr Stanislav. Štětovičtí však byli rádi, že otec odejde, a tak nakonec otcovi rodiče, stařeček Novák a snoubenci 20. ledna 1939 sepsali svatební smlouvu. Má přes čtrnáct stran a v ní se otcovi rodiče zavázali, že darují mladým 4.000 Kč, od svého pozemku na kralickém katastru nechají mladým oddělit jednu měřici v tehdejších cenách za 2.100 Kč a otec, že zaplatí dluh na hrubeckém hospodářství u kralické záložny ve výši 4.500 Kč. Nevěsta dostala pozemky v ceně 11.250 Kč a živý a mrtvý inventář v ceně 5.500 Kč. Ve smlouvě se mladí zavázali, že zajistí výměnu pro stařečka a vystrojí mu pohřeb ve výši minimálně 500 Kč (podle faktury z 12.2.1944 je však stařečkův pohřeb stál 2.995 Kč). Svatba byla 7.2.1939. Účastnily se ho obě moje sestřenky Máňa a Ema a také bratr strýce Tomigy páter Fr.Tomiga, se kterým maminka údajně tančila a tvrdila, jak dobrý to byl tanečník. Zároveň bylo provedeno rozdělení domu na čp. 108a a čp. 108b a také rozdělení pole u silnice k Tovačovu na tři díly - pro strýce Stanislava, tetu Tomigovou a pro moje rodiče. Ostatní pozemky připadly mým rodičům, kteří obdělávali i pozemek tety Anny. Na pozemku strýce Stanislava hospodařili Hudecovi. S rozdělením domu vznikaly občas problémy. Společná byla studna a věcné břemeno bylo i na průjezdu, kdy rodiče museli dovolit průjezd na dvůr k Hudecům. Když nechali udělat nová vrata, opilý vozka, který vezl Hudecům dřevo, vrata škaredě poškodil. Byla z toho tehdy mela. Navíc otec těžce nesl, jak teta Fánka Hudecová jednala s mojí matkou, ne jako s vdanou sestrou, ale sobě podřízenou osobou.

Na stařečka Nováka si nepamatuji. Zemřel v roce 1944. Máme ale fotografii, jak s Jiříčkem Přecechtělem, o dva měsíce starším synem mého bratrance Jaroslava, stojíme vedle sedícího stařečka - Jiříček s kůzletem, já s bičem a mezi námi stařeček s fajfkou. Ta zůstala v maminčině pozůstalosti.

A nyní se vám pokusím představit maminčiny sourozence. Nejstarší z nich je Františka Hudecová (1886 – 1963), které se v rodině říkalo tetička Fánka. Tu poslali rodiče do služby v Prostějově. Fánka měla štěstí, sloužila v rodině nějakého továrníka, který měl dvě dcery, tetčiny vrstevnice a syna. S oběma dcerami - Mici a Málči - se teta kamarádila dokonce i potom, co službu ukončila. Role továrníkova syna je nejasná, ale něco nasvědčuje, že teta nemohla mít děti. Obě dcery dokonce i za starého režimu navštívila v Rakousku, když byli jako Němci po druhé světové válce odsunuti do Rakouska. Málči se provdala za nějakého ředitele velkého podniku a žila v Grázu. Mladší Mici žila ve Vídni, měla jediného syna, lékaře, který však emigroval do USA. Velice dobře si vybavuji tetin obchod. Dlouhý prodejní pult a za ním prosklené vitríny s vzácným zbožím. Na samém konci pultu u dveří do kuchyně bylo droždí. Já tam postával a droždí uždiboval. Když se některý ze zákazníků zeptal: „Chlapečku, čí jsi?“, odpověděla teta za mne: „Staryho uřvanyho Kováře syn“. Jinak mne měla ráda, občas mi dala nějaký pamlsek, zvláště když jsem pomáhal odnášet chléb, který přivezla pekařka Strouhalová z Kralic v bryčce taženém hnědákem Frickem. Chléb se ukládal do šteláře na chodbě. Pro odvoz zboží z velkoobchodu v Prostějově si najímala povoz z arcibiskupského statku. Jednou to byl i povoz tažený volským spřežením. Posadili mne na vůz zřejmě proto, aby kočího nenapadlo zboží krást. Cesta mi připadala nekonečná. To když se jelo koňským povozem, to mne nevzali. Teta ale jezdila vždy na kole. V Prostějově se už počátkem století seznámila s obuvnickým mistrem Františkem Hudecem a když se vzali, žili v Prostějově, Přemyslovka 20. Do Hrubčic se přestěhovali až po roce 1920. Strýc vykonával v Hrubčicích náčelníka místních hasičů. Pamatuji se na jeho slavný pohřeb, při kterém jsem ministroval. Vzpomínám, jak v roce 1948 přijel do Hrubčic strýcův bratr, důstojník Čs. armády v uniformě. Bavil se s otcem o vzniklé politické situaci a prohlásil, že v uniformě ho vidíme naposled. Neviděli jsme ho už nikdy. Tetička byla ráda, že ministruji a její přání bylo, abych se stal knězem. Dokonce mi z jedné návštěvy v Rakousku, z pouti do Mariazell, dovezla zlaté hodinky. Neviděla ráda, že nebudu farářem, ale zvěrolékařem a zlobila se na mne, když jsem si do ložnice, kde všichni umírali, vodil svoji budoucí ženu Alenu.

Strýc Jindřich Novák (1988 –1971) byl v rodině něco, čemu se říká veselá kopa. Malého vzrůstu, s hustými černými vlasy a knírkem bavil každou rodinnou sešlost. Stařeček ho poslal do Vídně, aby se tam vyučil ševcem (obuvníkem). Vyprávěl, jak chodil z Hrubčic do Vídně za 5 dní. Jen občas se svezl nějakým povozem. Aby si neponičil boty, šel větší část cesty bosky. Ve Vídni pobyl tři roky a za tu dobu ji dobře poznal, díky roznáškám opravených nebo na míru ušitých bot. Domů jezdil (nebo spíš chodil) jen na prázdniny. V první světové válce sloužil jako pucflek (sluha) u jednoho vysokého c.k. důstojníka. A jím vyprávěné zážitky z tohoto období jsou blízké tomu, co známe z Haškova Dobrého vojáka Švejka. Na rozdíl od něho zažil strýc podle mne víc erotiky. Jak sám vyprávěl, musel občas za oficíra zaskočit i v posteli. Zřejmě i zásluhou těchto světáckých zkušeností se mu podařilo získat za manželku o pět let starší, zato poměrně bohatou Justinu, schovanku správce arcibiskupského statku. Do 1. března 1922 měli smlouvu na bydlení v polovině domu v Hrubčicích. Mezitím půjčili Jindřichovu otci, mému stařečkovi, 11.200 korun. Ten se však k splácení neměl, a tak to mladí dali k soudu v Olomouci. Ten nařídil smírčí řešení. Zápis z něho z 21. února 1920 je uložen v mém archívu. Na splacení dluhu si musel stařeček vypůjčit 8.200 Kč v záložně a zbytek uhradil strýc Hudec. Mladí si nakonec koupili novou usedlost v Otonovicích přímo u kapličky. Měla stodolu, pěkné chlévy a velikou zahradu. Bylo u ní 5 hektarů pozemků. Měli tři děti. Nejstarší Marie, provdaná Fanturová, byla vyhlášená švadlena, šila i pro moji ženu Alenu, měla dvě děti Zdenka a Marušku. Prostřední Josef se vyučil v Gale Krasice, měl dva syny - fotbalisty. Nejmladší Jiřka zůstala na chalupě a žije tam s rodinou svého syna, který je zedníkem. Její dcera bydlí někde v Prostějově.

V pořadí třetím mezi sourozenci byla teta Pavla (1890 –1965). I ona byla poslána do služby v Prostějově. Ale nakonec se dobře provdala za krejčího Petrželu. Bydleli v Tovačovského ulici a tam měli i krejčovskou dílnu, kde strýc měl i pár zaměstnanců. Neměli děti. Strýce jsem poznal, až když byl po mozkové mrtvici ochrnutý na půl těla. Vozil jsem k nim každý rok výslužku ze zabíjačky.

Čtvrtým maminčiným sourozencem byla teta Marie, doma jí říkávali Mařka (1893–1984). Byla zřejmě stařečkovým oblíbencem. Soudím podle toho, že když se provdala, koupil jí v Otonovicích dům se zahradou k říčce Valová. Navíc jako svatební dar pro ni údajně udělal ozdobný kredenc s výsuvnou pracovní deskou. Teta si vzala krejčího Přecechtěla, asi se s ním seznámila u své sestry Pavly, kde pracoval. Měli s Marií 4 děti. Marie však po porodu čtvrtého dítěte onemocněla tuberkulózou. Onemocnění mělo těžký průběh s nejistou prognózou, ležela v plicním sanatóriu v Jevíčku. Maminka vyprávěla, jak se každý večer celá rodina modlila za její uzdravení. Když se po roce vrátila ze sanatória, byl už manžel nastěhovaný u jiné ženy v Kostelci n.H. Teta mu však žádost o rozvod nikdy nepodepsala. Toho člověka mi jednou představil bratranec Oldřich. Byl vyšší, s vysokou čelní pleší, nejvíc se mu podobá Vraťa. Po dobu tetiny nemoci byly všechny její děti u Hudeců. Tam také zůstala teta Mařka. Do Otonovic se už nevrátila a dům pronajímala, až ho nakonec někdy kolem roku 1970 prodala a peníze rozdělila mezi děti. Ukazovala mi, jak je spravedlivá, že nikoho neošidila. Moc toho však nebylo. Teta spávala v posteli v kuchyni se svojí starší sestrou Fánkou. Na rozdíl od ní měla pochopení pro mé milování v místnosti, kde všichni umírali, a přišla mi vždy říct, že dveře na dvůr na noc nezamkne. Nevím proč, ale neměla ráda moji matku. Ta mi jednou, když onemocněla rakovinou slinivky, s pláčem vykládala, že se jí teta vyptávala, jak ji ta rakovina žere. Dožila se vysokého věku 91 let, možná zásluhou toho, že si každé ráno dávala štamprli nějakého dobrého koňaku. Ale až po smrti tety Fánky, zapřisáhlé abstinentky, kdy zůstala v polovině domu sama. Na vlastní oči jsem viděl, jak jednou vyhnala svého syna Oldřicha, který jí přišel přát k svátku a donesl jen dvouhvězdičkový Sloviniak. Možná mne měla ráda proto, že já jí nosil vždy pětihvězdičkovou Plisku. Vzpomínám, jak jednou, když jsem přijel do Hrubčic, se na mne obrátila s tím, ať jí řeknu, proč se jí veliká bradavice na kořeni nosu neztrácí, když si ji pravidelně potírá lapisem. Zavolal jsem Oldřichovi, ať s ní zajedou na krční kliniku, kde měli známého doc. Jelínka. Ten nechal bradavici vyšetřit a zjistilo se, že je to zhoubný nádor. Na ten však teta nezemřela. Zemřela, když se podchladila, na zápal plic. Odmítla odjet ke svým dětem na zimu, protože jim nechtěla být na obtíž. Nemohli se totiž dohodnout, kdo si ji tentokrát na zimu vezme. Jak už jsem řekl, měla čtyři děti.

Nejstarší Jaroslav se vyučil typografem. Se svojí budoucí ženou Marií Dočkalovou se seznámil, když ji pravidelně vídal, jak dováží na bryčce z pekařství u Strouhalů z Kralic do obchodu tety Fánky chléb. Když se vzali, bydleli v Hrubčicích na Stavělově výměně, poslední dům u silnice k Tovačovu, hned u hrubeckého lesíka. Tam se jim také narodil Jiříček. Byl o dva měsíce starší než já. Po válce přesídlili do Rýmařova do romantického domečku uprostřed velké zahrady. Naproti bydlel neodsunutý Němec - antifašista Dufke, malíř pokojů. Dnes na místě těchto domků stojí paneláková čtvrť. Rodinu postihlo neštěstí, když se Jiříček ve školce zranil při sáňkování. Zranění podlehl. Na pohřbu byli tehdy i kluci Páleníkovi – Ivoš a Laďa. Spali jsme tehdy v podkroví, dole v ložnici byl malý Jarda. Ten vystudoval Vysokou školu dopravní v Žilině a pracoval ve firmě Okál, kterou po roce 1989 spolu s několika společníky zprivatizoval. Má mimořádně nadané děti Petra a Terezku. Jardova mladší sestra Olinka se živila jako učitelka, i ona má velice schopné děti Klárku a Michala.

Druhé dítě Marie byl syn František. V rodině se mu říkalo Fanóš. Měl ekonomickou školu. Vzal si dceru správce sokolovny v Kralicích. Po válce se přestěhovali také do Rýmařova, kde František pracoval jako ředitel uhelných skladů. S manželkou Marií měli dva syny. František onemocněl tuberkulózou a jako mladý jí, bohužel, podlehl. Zůstaly po něm dvě děti – Vraťa a Fana. Vraťa pracoval jako mistr v automobilové opravně, má dvě dcery a jednoho vlastního a jednoho nevlastního syna. Fana pracoval jako profesionální řidič, má dva syny. Před několika lety zemřel.

Třetí z dětí Marie byl Oldřich. Pracoval v různých administrativních funkcích, angažoval se v lidové straně. Oženil se s Lídou Kubíčkovou z Hrubčic, žili v Olomouci, měli dvě děti. I Oldřich se léčil s tuberkulózou v Pasece. Tam se seznámil s tamní kuchařkou a měl s ní syna. Rád se stavěl do role rodinného lídra, ale on jím skutečně byl. Pamatuji se na jeho řečnická vystoupení nad hrobem, když někdo v rodině zemřel. Byl i obětavý. Vzpomínám, jak nás kluky (Vraťu, Jardu, Fanu a mne) vzal na několikadenní výlet do Prahy. Prošel s námi všechny památky, byli jsme i v ZOO. Bydleli jsme u jeho kamaráda, který pracoval v Čs. rozhlase. Jeho paní, která se o nás starala a vařila nám, neměla z naší návštěvy určitě žádnou radost, zvláště když si kamarádi odešli večer na pivo a ona s námi zůstala sama.

Nejmladší z dětí tety Mařky - dcera Máňa - se provdala za Rostislava Páleníka, syna obecního strážníka v Hrubčicích. Rosťa měl stavební průmyslovku a celý život pracoval ve zlínském Stavoprojektu, Máňa pracovala jako vedoucí jídelny v mateřské škole. Rosťa umřel před dosažením důchodového věku. Mají dvě dcery a jednoho syna. Všichni jsou inženýři - Marta a Eva stavební, Milan požární.

Druhým synem stařečka Nováka byl syn Stanislav (1897 –1976). Vyučil se také obuvníkem a pracoval v obuvnické dílně v Kralicích. Byl už starý mládenec, když po válce přesídlil do Rýmařova. Bydlel zprvu v podkroví domku Fanouše Přecechtěla. Domek byl hned u potoka a okno strýcova pokoje bylo přímo nad ním. Dodnes slyším zurčení vody po kamenech této bystřiny, když bylo okno otevřené. Dům stál někde v místech, kde nyní stojí mototechna. Později koupila teta Hudecová oběma svým synovcům patrový dům na Třídě hrdinů blízko nádraží. V přízemí bydlel Fanouš, v prvním patře Jaroslav a nahoře v podkroví strýc Stanislav, kterému se v rodině říkalo Stanin. Ten už se v Rýmařově neživil jako obuvník ale jako topič v textilní fabrice Hedva. Když se seznámil s Emílií Lidnerovou (1898–1969), přestěhovali se do domku v ulici nad restaurací Myslivna. Emílie byla Němka, vdova po truhláři Lídnerovi z Janovic. Ten zemřel v koncentračním táboře. Teta, jak jsem jí říkal, byla za Hitlera také zavřená. Byla zakládající členkou KSČ v roce 1921 ve slovenské Lubochni, kde zastupovala německou část této strany. Dozvěděl jsem se to až z dokumentů, které se našly při úklidu po strýcově smrti. Nikdy bych to do této drobné babky neřekl. U nich doma byl v kuchyni velký kříž a teta každou neděli chodila na ranní mši, kterou v němčině pro neodsunuté německé antifašisty sloužil tamní farář, pozdější olomoucký arcibiskup Vaňák. Teta měla jedinou dceru, ta si vzala Čecha a žili někde u Plzně. Bohužel dcera umřela mladá na rakovinu a zůstal po ní syn, který po smrti matky žil s otcem. S vnukem tety jsem se viděl jen jednou, když tam byl také na prázdninách. Byli jsme stejně staří. Vzpomínám, jak teta tehdy uspořádala pěší túru z Rýmařova až na Alfrédku. Je z toho fotografie před původní chatou. Tuším, že je na ní i Vraťa a Jarda. Když jsem býval v Rýmařově na prázdninách, jezdíval jsem tam vlakem, při cestě z Olomouce do Valšova jsem počítal tunely, abych snad nezapomněl ve Valšově přestoupit, nebo později na kole, které jsem dostal od strýce Stanina k biřmování, později už na kole Favorit, který jsem dostal k patnáctinám.

Rád jsem chodíval se strýcem na houby. Strýc chodil nejčastěji do lesů u Harachova, to jsme šli okolo hřbitova a vždy rozsvítili Jiříčkovi na hrobě svíčku. Strýc sbíral jen praváky a kuřátka. Po odsunutých Němcích zůstala v dosídlených domech spousta zajímavých věcí. Já tam například našel v kůži vázaný Hitlerův Mein Kamph. Někde ho doma mám. Když jsem se jím chtěl prokousat, dospěl jsem k závěru, že většinu z toho opsal Hitler od Marxe. Jen to mělo být jen pro Němce. Když teta v roce 1969 zemřela, ztratil strýc chuť do života. Když přijel do Hrubčic, už neběžel za svým kamarádem Karlem Přehnálkem, který měl hospodu s obchodem ve čtvrti ke Kralicím. S Karlem prožil v zákopech na Piavě celou první světovou válku. Teď však seděl jen smutně na dvoře pod ořechem a kouřil jednu cigaretu za druhou. Nakonec ho maminka z Rýmařova přestěhovala do Hrubčic. Starala se o něho moje spolužačka tamní lékařka Libuška Žondrová, která mu vystavila i úmrtní oznámení. Řekla mi, že umřel asi steskem.

Maminčinou nejmilejší sestrou byla teta Anna (1902 –1994), dožila se ze sourozenců nejvyššího věku. Měla výbornou povahu, s ničím si nezatěžovala hlavu. S maminkou se staraly o malé hospodářství, než se teta v roce 1927 provdala za zaměstnance státní dráhy Vojtěcha Tomigu. Také Ti měli svatební smlouvu, nevím však, co v ní bylo, protože jsem ji dal jejich synovi Standovi, mému bratranci, když jsem ji před lety v Hrubčicích našel. Strýc a teta byli mými kmotry. Bydleli zprvu v Prostějově na Přemyslovově ulici, později se odstěhovali do Mostu, kde byl strýcův bratr farářem. Pak bydleli krátce u strýcova bratra v Čelčicích a vypomáhali na jeho hospodářství, když ten byl z politických důvodů ve vězení. Po smrti tety Pavly se nastěhovali do domu na Tovačovského ulici v Prostějově. Teta ráda cestovala, vlak měla zadarmo, a tak i mne v Příkazích několikrát navštívila. Nevzpomínám si, že by spěchala domů, téměř vždycky přespala. Když jsme pak něco vypili, řekla teta s bezprostředností jen jí v rodině vlastní: „Staničku, ty jsi nejškaredější z celé naší rodiny, ale já už jsem si na tebe zvykla“. Nezabíral jsem si to, ale Alenu to strašně urazilo (jakože už na nic lepšího nezbylo) a do konce tetiny návštěvy se s ní nebavila. Teta ráda chodila na kampaně do cukrovaru buď v Bedihošti nebo ve Vrbátkách. Nosila nám homole syrového, dosud nerafinovaného cukru a také tekutý cukerný sirup. Chodili k nám se strýcem, který byl velké dobračisko, na každou zabíjačku a na výpomoc na poli, rodiče od nich měli propachtované tetiny dvě měřice na dílech k Tovačovu. Bývalo to zpravidla o žních a při kopání brambor a řepy. Měli dvě děti, mého bratrance Standu a sestřenici Emku. Standa byl velký sportovec, hrál první ligu hokej za Litvínov a druhou ligu fotbal za Tatran Prostějov. Začínal jako katecheta, později si udělal strojní průmyslovku. Byl pro mne ve všem vzorem. Vzpomínám, jak byl jednou, když byl na vojně na dovolence u nás a já spal s ním v posteli. Ale než odjel, uprosil jsem ho, ať mi nechá vojenskou čepici - lodičku. Netušil jsem, že z toho může mít (asi i měl), problémy. Pravidelně mne zásoboval profesionálními hokejkami a fotbalovými míči. Já jsem je měl spíš na chlubení, jinak jsem žádný pořádný hokejista ani fotbalista nebyl. Se svou manželkou Jiřkou měli šest dětí. Nejstarší Helenka pracovala v nějaké charitě, Pavla vystudovala ekonomickou školu, po revoluci si otevřela spolu s bratrem velkoobchod – dá se říci v Prostějově první Supermarket Gapa. Ten však nemohl v konkurenci nadnárodních monopolů obstát. S manželem, primářem onkologie, má tři děti. Třetí Standovo dítě, Jana, bylo mým ale i Aleniným miláčkem. Byli jsme u Tomigů s Alenou na hodech a vzali malinkou Janinku do města na pouť. Ta nám však usnula a my ji střídavě nesli až na konec Plumlovské ulice, kde tehdy Tomigovi bydleli. Jana měla také ekonomickou školu a měla jít studovat do Brna práva. Ale místo toho dala přednost sňatku s bývalým římskokatolickým farářem Jindrou Miklasem. Mají spolu tři děti a také cestovní kancelář Miklastour. Oba Standovi synové Standa a Petr hráli druhou ligu hokej za Karvinou. Přitom oba studovali dálkově strojírenskou fakultu Vysoké školy báňské. Před zkouškami z matematiky a fyziky se přišli do Příkaz k Aleně doučovat a přitom si Standa stěžoval, že po nich profesoři chtějí stejné množství znalostí jako po studentech denního studia. Oba bratři to ve sportu nedotáhli tak daleko jako jejich otec a oba závodního sportu brzy zanechali a oba se vrhli na podnikání, Standa spolu se sestrou Pavlou, Petr sám, s několika obchůdky. Také nejmladší Michal má nějaký obchod, koupil a opravil dům v Otonovicích v ulici, kde stojí dům, který před lety prodala teta Mařka. Na rodinu Tomigovu a jejich děti máme já i moje děcka, hezké vzpomínky. Když nám byli na svatbě a později, když jsme k nim jezdili na chatu v Plumlově. A vše mám fotograficky zdokumentováno. Standa v roce 2015 zemřel, zřejmě na organizmem nezvládnuté autoimunitní onemocnění.

Dcera tety Anny, Emka, byla mojí chůvou. Někde mám fotku jak Máňa, nyní Páleníková, s Jiříčkem a Emka se mnou v kočárku stojí na návsi s Milenou Dvorskou, pozdější slavnou herečkou. Její otec dělal domovníka v prostějovské bance a celá rodina bydlela za války v Hrubčicích. Rodiče se s Dvorskými přátelili. Emka začala jako katechetka, má ekonomickou školu a pracovala jako úřednice na odborech, později ve stavebninách. Moc mi pomohla se sháněním stavebního materiálu, hlavně tehdy nedostatkových obkládaček, když jsem opravoval svůj stávající dům. S manželem Milanem má dvě děti. Staršího Jirku, inženýra, který dlouhodobě dělá ředitele ČSAD v Prostějově, bydlí v Tovačovského ulici a mladší Hanku, zdravotní sestru. Oba mají také dvě děti. Emka se později provdala za vdovce Grepla, je tedy nyní Greplová.

Moje maminka Rudolfka (1907 – 1982) měla s mým otcem čtyři děti. První dítě Anička, bohužel, zemřela v půl roce na záškrt. Druhým dítětem jsem byl já. Protože jsem se poměrně dobře učil, rozhodli se rodiče, že mne dají studovat. Ale nemohli se dohodnout, čím bych měl být. Otec chtěl, abych byl lékařem, maminka, abych byl středoškolským profesorem. Ob dům bydlel totiž na výminku středoškolský profesor Ondřej Hoch, učil před tím na gymnáziu v Zábřehu a chodil denně i ve všední dny na vycházky hezky oblečený, v obleku, kravatě a klobouku, v zimě ještě v dobře mu padnoucím kabátě. Ale já jsem se už pevně rozhodl, že chci být farářem, protože při tom svém ministrování jsem vypozoroval, jak je pan farář všemi vážený a jakou má autoritu. Dělal jsem tak velkou radost tetičce Fánce. Ještě rok před maturitou jsem tvrdil, že půjdu do Litoměřic na bohosloveckou fakultu. Ale pak jsem se zamiloval do své spolužačky, se kterou jsem tančil v tanečních. Dodnes nevím, co jsem na této, teď primářce dermatovenerologie v Ústí nad Labem, viděl. Psal jsem pro ni básničky, ale ona mi stejně v Brně utekla s jakýmsi Kubáncem. A právě asi půl roku před maturitou jsem zaslechl, jak jeden můj spolužák vypráví druhému, že jeho strýc je zvěrolékařem, sedí doma a čeká, až ho někdo zavolá. To bych potřeboval, řekl jsem si, budu si doma psát básně a když mne zavolají, tak tedy vyjedu. Vůbec jsem nevěděl, co zvěrolékař dělá. Když k nám občas přišel bedihošťský dr. Matějíček nebo později dr. Kalabis z Kostelce, vyhnala mne maminka z chléva, stejně tak když se telila kráva a já jsem musel sehnat porodníka pana Kabilku nebo Štěpána Skopala. Těžce nesla, že nebudu chodit pěkně oblečený jako profesor Hoch, ale v ušmudlaném plášti jako zvěrolékaři, které znala. No a nakonec jsem se zvěrolékařem stal, a byl jsem jím rád. Když se v roce 1943 narodila moje sestra Maruška, byli rodiče rádi. Také se blížil konec války. A pak se stalo neštěstí, Maruška vypadla z kolébky, lékaři v prostějovské nemocnici stanovili u Marušky krvácení do mozku a odeslali ji sanitkou do Brna. Když však sanitka přijela do Vyškova, vrátili ji s tím, že Brno je bombardováno. Maruška se sice jakoby uzdravila, ale od té doby měla časté epileptické záchvaty, nejčastěji v noci. Jako dnes slyším tlapání bosých nohou rodičů po dřevěné podlaze, když narychlo sháněli vodu a ocet na obklady. Maminka přitom často brečela, jako když v rádiu vysílali rozsudky s kněžími, bylo tam několik trestů smrti provazem, u našeho pátera Tomigy to bylo naštěstí jen doživotí (v roce 1968 byl rehabilitován). Rodiče se s častými záchvaty Marušky nemohli smířit, a tak hledali stále pomoc. Zřejmě s pomocí bratrance Oldřicha se Maruška dostala do Thomajerovy nemocnice v Praze. Ale zde jí při odběrech mozkomíšního moku poranili míchu a Maruška ochrnula. Rodiče za ní pravidelně dojížděli. Maminka ve středu, otec v neděli. Ale stav se vůbec nelepšil, spíše se zhoršoval. Nechali ji převést na neurologickou kliniku do Olomouce. Šéf katedry patologie na veterinární škole v Brně, na které jsem pracoval jako pomocná vědecká síla, napsal tehdy osobní dopis svému kamarádovi, přednostovi olomoucké neurologie prof. Hrbkovi, ať se Marušce osobně věnuje. Vidím to jako dnes, Maruška ležela sama na pokoji se staženými žaluziemi, i světlo jí dělalo zle a při hlasitějším rozhovoru se její celé tělo v křečích rozkmitalo. Stav se spíše zhoršoval. Pan profesor mi mezi čtyřma očima řekl, že pro Marušku i rodiče by bylo lepší, kdyby zemřela. Když jsem to řekl otci, nechal otec Marušku převézt do psychiatrické léčebny v Kroměříži. Tam se Marušky ujal mladý ambiciózní lékař Šrámek a pomocí kombinace elektrošoků Marušku vyléčil. Tedy bylo dosaženo toho, že se mohla zase pohybovat a rodiče ji mohli vzít domů. Ale pořád se o ni maminka musela starat. Když otec zemřel, prodělala Maruška několik záchvatů nepříčetnosti, kdy musela být opětovně převezena do Kroměříže a vrátila se, až se stav zlepšil. Když zemřela maminka na rakovinu slinivky břišní, zkoušel jsem, jestli to Maruška v Hrubčicích sama zvládne. Denně jsem tam jezdil. Nešlo to. Vzali jsme ji na nějakou dobu ke mně, ale soužití bylo problematické. Tak si ji vzala k sobě sestra Jana do Ostravy. Ale i ona to skoro po roce vzdala, prý by se museli s manželem rozvést. Mezi tím jsem i já ovdověl a měl sám co dělat se svými třemi dětmi. Maruška v Ostravě prodělala gynekologickou operaci – odstranění dělohy kvůli myomu. Nakonec se mi podařilo přes dobré známé obstarat pro Marušku místo v domově důchodců v Hrubé Vodě. Zprvu tam nechtěla být, vyčítala nám, že jsme ji odstrčili. Ale teď je tam spokojená, má tam jakési výsadní postavení, protože nikdo, ani v personálu, tam není tak dlouho jako ona. Má samostatný pokoj, na Vánoce a prázdniny jezdí k Janě, já ji pravidelně, tak jednou za čtrnáct dnů, navštěvuji. Netěší se ani tak na moji návštěvu, jako spíše na peníze, které jí dávám, aby si mohla koupit něco navíc. Ale ona si je stejně spoří. Když měla 70 let, vybrala si na oslavu, kterou zajišťovala Jana v Ostravě, 8.000 Kč.

Jak už jsem řekl, nejmladší sestra Jana žije v Ostravě. Vyučila se pánskou krejčovou, vzala si stavebního inženýra Gerharda Buchtu a mají tři děti. Nejmladší Robert nešťastně utonul. Kamila pracuje jako dispečerka v ostravských sociálních službách, má dvě děti a rodinný dům v ulici, naproti velké zajímavé vile, kterou postavil Janin manžel. Mladší dcera Pavlína (ek. inženýrka) se dobře vdala, nepracuje a má dvě děti.

Já sám mám tři děti. Romana se živí jako učitelka, má jednoho syna - Jakuba. Petr se živí jako programátor, s manželkou Irenou mají dceru Kláru. Martin se s námi nestýká. Kromě toho mám dva nevlastní syny po zemřelé Elišce, oba mají po dvou dětech. Se mnou žijící přítelkyně Renata má tři děti a pět vnoučat.

Hrubčice aneb kde jsem vyrůstal

Své dětství jsem prožil v Hrubčicích, ve vesnici ležící mezi Prostějovem a Tovačovem.

V obci se nachází zámek, který od roku 1368 patřil Půtovi z Holštejna, od roku 1387 pak olomoucké kapituli. Kolem zámku byl park s cizokrajnými stromy, za parkem statek se stájemi pro několik párů koní, dva páry volů a asi dvacítku dojných krav a také několik bytů pro pracovníky statku. Ke dvoru přiléhal mlýn, meruňkový sad s velkým zahradnictvím a palírna. Ta už za mého dětství byla přestavěna na rodinné bydlení. Musel to být původně velký objekt, protože z něho bylo přestavěno víc jak deset obydlí. Ale říkalo se mu pořád palírna. Zahradnictví měl pronajaté starý pan Bébar, s jehož vnučkou Janou jsem chodil do obecné školy. Původně prý patřil k zámku i ovčín, na jehož místě se nacházela Zatloukalova usedlost a náš dům, údajně dřívější zámecká hospoda. A také panský dům z roku 1769, z něhož v roce 1877 vznikla místní obecná škola. Podél vysoké zídky ovocného sadu vedly chodníky, pod alejí s lípami, kaštany a agáty až k mlýnu, který byl ještě v provozu a provozoval ho nějaký Špaček, alkoholik, ale s moudrou, sympatickou paní. Druhý chodník vedl k zámku směrem do polí a podle vyprávění maminky tam bývala alej ořechů, které pří extrémních mrazech v roce 1925 vymrzly a nikdo už alej neobnovil.

K mlýnu vedla už od Kralic přes část vesnice mlýnská strouha, která mezi Kralicemi a Prostějovem vytékala z říčky Valová, aby se do ní mezi Hrubčicemi a Otonovicemi zase vrátila. Otonovice vznikly v r. 1787 při císařem nařízené parcelaci zámeckého statku, kde pozemky získali hlavně zaměstnanci statku. Statek církev sama obhospodařovala, později ho i pronajímala. V době mého dětství ho měl pronajatý nějaký Přecechtěl ze Srbců. Jeho paní byla Kopecká z Topolan. Byli to moc hodní lidé a já si pamatuji, jak jsem tam o Velikonocích chodil na mrskut. Jako dnes vidím paní v bílé zástěře, která nás na krásném zámeckém schodišti obdarovávala vajíčky a cukrovím. Měli jediného syna, vysokého hubeného Jožku, který byl později krajským lékárníkem v Ostravě a mně pro moji nemocnou sestru Marii obstarával léky z Francie. V zámku byla i kaple, která se už za mého mládí neprovozovala. V padesátých letech vznikl ze zámeckého dvora a pěti statků, které museli jejich majitelé opustit, státní statek. Ze zámku vznikly byty pro zaměstnance státního statku a také bylo upuštěno od opravy třetí, prostřední věže, poškozené za války. Na statek přišlo v padesátých letech hodně pracovníků ze Slovenska, ale třeba na Arnoštův grunt i německá antifašistická rodina Fitzů, jejichž syn Adolf, o několik let starší, chodil tehdy s námi do obecné školy, ale později Fitzova rodina přesídlila do Německa. Většina Slováků v Hrubčicích zůstala a zakořenila tam, soudě podle jejich hrobů na místním hřbitově. Padesátá léta měla v Hrubčicích nevídaně krutý průběh. Není snad v celé naší zemi vesnice, kde by tak krutě místní komunisté zacházeli s místními sedláky. Pět rodin vystěhovali a na tři další grunty přidělili k vlastníkům ještě cizí rodiny.

Hrubecký kostel, zasvěcený svatému Urbanovi, se nachází za vesnicí, při silnici k Tovačovu. Za pěkného počasí je od něho vidět dubský kostel a věž tovačovského zámku. Kostel byl postaven v roce 1605, spolu s přilehlým hřbitovem. V kostele jsem ministrovával od roku 1947 do roku 1957, zprvu u kralického děkana Gabriela Vlčka a když byl nucen odejít do důchodu, u pátera Jana Tomise. Spolu se mnou tam postupně ministrovali i Luboš Přehnálek, Jarek Zápeca, bratři Páleníkovi a bratři Kroupovi. Hody se slavily v Hrubčicích na hod Božího těla, kdy šel průvod z kostela do vesnice k pěti oltářičkům. Odpoledne byla v lesíku pod kostelem hodová zábava, na návsi byly kolotoče a krámky.