PANENKA

Psychologický román pro ženy

Věra Kadlecová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Věra Kadlecová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-95-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-96-0 (mobi verze)

Panenka

Psychologický román pro ženy

Anotace

Rozvedená novinářka Beata Budařová se nastěhuje zpět ke své ovdovělé matce a chce napsat svůj první literární počin. Vybere si k tomu skutečný příběh bývalé narkomanky Evy, která zbavená svéprávnosti žije v soukromém sanatoriu. Ve svém zanícení je ochotná překročit i zákaz Eviny dcery Ester, která je jejím poručníkem a svou matku upřímně nenávidí. Beata šikovně vytáhne počáteční informace ze své matky a nadšeně odjíždí za Evou. Začíná psát…

[1. 9. 2015]

[Věra Kadlecová]

[tessy666@email.cz]

PROLOG

Zdálo se jí, že sedí na té tvrdé nepohodlné židli už celou věčnost, snad na chvíli usnula a celé její tělo i mozek obestřela jakási vata, která k ní nepouštěla nepříjemné impulsy zvenčí. Chránila ji a vybízela, ať se nebrání tomu příjemnému stavu beztíže a klidu. Podvědomě cítila, že se jí ten pocit líbí a nechce, aby vůbec někdy přestal. Na to, že se navrací zpátky do reality, byla upozorněna zprvu slabým a nenápadným nemocničním odérem, který však stále sílil a konečně se jí definitivně usadil v chřípí nosu. Vzápětí byl následován prudkým a dobře známým atakem chladu spojeným s úzkostí, prázdnotou a beznadějí. Libý pocit odhmotnění musel zbaběle ustoupit a duše se znovu zmocnilo zoufalství, brutální a nekompromisní, ale bohužel její nejvěrnější společník. Pohlédla na pacienta ležícího na lůžku pod přikrývkou zahalující částečně jeho vyhublé tělo a pomalu si prohlížela propadlou šedavou tvář s dosud zavřenýma očima. Nesla neklamné stopy nemoci, opotřebovanosti a únavy. Nebude dlouho trvat a budu tak vypadat i já, napadlo ji. Jak dobře znala tu tvář se všemi jejími výrazy, pohnutími a grimasami, jak dobře znala to tělo, které teď budilo dojem nevratné zchátralosti. Jak ráda ho dříve pozorovala, jeho charismatickou, drsnou tvář a hru vypracovaných svalů na těle používaném s lehkostí a šarmem. Milovala toho člověka, milovala ho tolik, že jí dříve jeho blízkost způsobovala až fyzickou bolest. Ale zároveň jej nenáviděla, že by ho snad dokázala i zabít. Kdyby to udělala, nemusela teď být smutným svědkem finální fáze téhle hnusné nemoci. Uleví se jí, až zemře? Vnitřní boj s protichůdnými pocity přerušilo náhlé:

„Miláčku?“ Hlas zněl slabě a sotva slyšitelně, bylo patrné, že svému nositeli způsobuje jisté obtíže. Ovládla se a lehce se pousmála:

„Spal jsi,“ skoro šeptla, „Jak je ti?“

Odpovědí jí byl sotva znatelný povzdech. Nenapadalo ji, co říct, myšlenky v hlavě sice tančily v divokém reji, ale ústa zůstávala neschopná cokoli vyslovit. Pacient se zhluboka nadechl:

„Nečekal jsem,… že tu ještě budeš, mělas… mělas mě vzbudit.“

Bolelo ji, jakou námahu mu asi působí každé slovo. Ten rozdíl, patrný v jeho tváři s každou jednotlivou návštěvou, ji hluboce zasáhl. Blízkost konce byla neodbytně cítit všude kolem a každý pohled na něj jí vnucoval tuto strašnou jistotu, ať se sebevíc bránila ji přijmout.

Chtělo se jí zařvat do tváře té trosky: „A kde bych měla být?“ Uvolnit konečně ten strašný tlak v hrudi. Vylít mu do obličeje všechno to zoufalství, pocit křivdy a ublížení a… strachu. Strachu ze msty osudu, se kterým si oba tak troufale zahráli vabank a v neposlední řadě z paralyzující skutečnosti, že teď už je sama. Znovu se však pokusila ovládnout:

„Jsi unavený.“ Pomalu vztáhla ruku a pohladila ho zlehka po tváři, „Půjdu.“

Nechtěla, vůbec nechtěla odejít z tohoto bezpečného místa po jeho boku. Svět dávno přestal být přátelský, obávala se ho a strach z budoucnosti ji drtil téměř neustále. Současně si uvědomovala, že prostě musí jít, že už neustojí pohled na toho umírajícího muže a že ji nezachrání jeho osvobozující smích.

„Přijdeš zase?“ Nemocný opět pomalu zavíral oči. Zdálo se, že mu na odpovědi příliš nezáleží.

„Určitě, brzy.“ Krátce zaváhala a dodala: „Všechno bude zase v pořádku.“

I ve své otupělosti si uvědomila, jak falešně to zní. A on je ten poslední člověk, kterého by mohla tak primitivně oklamat.

Chvíli trvalo, než odpověděl, oči již pevně zavřené.

„Ne, ale stálo to za to.“

Zpráva o jeho smrti ji dostihla za dva dny. Zrovna ve chvíli, kdy se konečně odhodlala opustit vězení mezi čtyřmi holými zdmi a možná ho opět navštívit v jeho samotě. Když si odnášela z nemocnice těch pár věcí, které po něm zůstaly, byl mezi nimi dopis. Roztrhla obálku. Rukopis byl trochu nejistý, ale o identitě autora nebylo pochyb. Byl krátký, ale po jeho přečtení pro ni zčernal svět úplně.

„Až nevyhnutelná blízkost smrti, černé svědomí a náhlý sentiment donutily mě, bezohledného bohéma a hochštaplera, napsat tyto řádky tobě, můj anděli a démone, moje lásko. Nikdy jsme se neměli potkat a když už se tak stalo, měla jsi vzít nohy na ramena a utíkat na druhou stranu. Hluboce, jak jsem jen schopen, se omlouvám za vše, co jsem ti způsobil a nepochybně ještě způsobím, aniž bych doufal v ospravedlnění svých činů ve tvých očích. Nezbývá, než doufat v satisfakci, až přijdeš za mnou. Budu na tebe čekat.“

Bezkrevnými rty si opakovala ty věty pořád dokola jako zaklínadlo. Snad se snažila změnit jejich význam, ale záhy zjistila, že je to nemožné. On už zaplatil cenu nejvyšší, zbývá ona, aby doplatila zbytek. Šok ustupoval tupé malátnosti a posléze rezignaci. Klesla v nemocniční chodbě na lavičku a nekonrolovatelně se v lenivém letním odpoledni rozklepala zimou.

BEATA

„Ty tam opravdu chceš jet?“

Moje matka se náhle zjevila ve dveřích společné haly. Byla i v domácím obleku elegantní a tázavě se na mě dívala. Překvapila mě, ačkoli jsem mohla najisto počítat s tím, že si mého chystání k odchodu všimne. Ostatně jako vždycky. Jakmile ucítila ve vzduchu něco zvláštního, považovala za svoji povinnost nechat si vyčerpávajícím způsobem objasnit důvod mého odchodu. Dělala to kupodivu i v mém věku, který jsem již dlouhou dobu považovala za dospělý. Ne, že by mě nějak stíhala, ale měla ráda ve věcech jasno. Zkusila jsem dělat jako že neslyším a dál si skládala připravené věci do aktovky. Snažila jsem se prostě získat trochu času než budu muset odpovědět a vyslechnout její námitky. Bylo nad slunce jasné, že dobře ví, kam se chystám, ale potřebuje mi k tomu říci své.

Byla to stále máma a nerada se vzdávala práva mluvit mi – aspoň občas – do mých odchodů ze společné domácnosti. Zvlášť, když na mě momentálně nedohlížel nikdo jiný. Po vyváznutí ze svého zatím jediného bezdětného manželství jsem se znovu nastěhovala do domu svých rodičů na okraji okresního města. Tuto krásnou secesní vilu za bolševické hrůzovlády získali úplatkem jistému funkcionáři MNV jako ruinu. Za nepřetržitého šetření korunky ke korunce, ji pak v potu tváře rekonstruovali téměř dvacet let. Takže jsem zdaleka neměla všechno, po čem prahlo nejprve mé dětské a posléze pubertální srdíčko. Dnes jsem jim oběma vděčná za pozitivní výsledek téhle výchovy. Peníze pro mě nemají přehnaný význam a v mém hodnotovém systému rozhodně nejsou na prvním místě. Na otci si tato heroická stavba vybrala svou daň v podobě podlomeného zdraví a několik let po ukončení budování vysněného domova zemřel na infarkt. Když jsem odkráčela za hlasem svého srdce, nedbajíc nabídky svých rodičů, abych neopouštěla rodné hnízdo – místa je tu dost –, zůstala zanedlouho v našem domě matka sama. Zkoušela nevyužitý prostor pronajímat, ale aniž by měla přemrštěné požadavky, nájemníci se dost střídali. Krátce nato, co se zoufale rozhodovala, zdali vilu pronajme mateřské školce nebo lesnímu závodu, se moje srdce vrátilo na své místo, hlava vystřízlivěla a oči prozřely. Odešla jsem z nepovedeného manželství a vrátila se do hnízda trochu starší, zkušenější a s méně ideály. Žily jsme si tu víceméně spokojeně, každá ve svém patře a bez přehnaných nároků na společnost té druhé.

„Vnímáš mě, Beato?“ zaútočila znovu, „Na něco jsem se ptala.“

Bylo mi jasné, že se nevykroutím. Samozřejmě, probírala jsem s ní tuhle návštěvu, když jsem se po jistých krocích rozhodla, že ji podniknu. Za prvé proto, že měla k celé té záležitosti jistý vztah a pak… jako snad každá, byť dávno dospělá dcera… jsem nevěřila, že by mi matka poradila špatně. Neměla jsem také moc na výběr komu se svěřit. Má jediná a opravdu dobrá kamarádka byla daleko, známé a kolegyně nepadaly v úvahu a nový adept na vztah se taky nerýsoval.

„Zkusím to,“ odpověděla jsem krátce se zbožným přáním víc to nerozebírat. Podceňovat matky, zvlášť tu moji, se ale nevyplácí.

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ podotkla. Tak to bude dlouhé, povzdychla jsem si. Snažila jsem se však zabránit, aby z mého výrazu cokoli vyčetla. Obrátila jsem se k ní v očekávání jejích argumentů.

„Proč, když už se chceš pustit do nějakého náročnějšího psaní,“zdůraznila slovo „náročnějšího,“

„Proč nepustíš uzdu své fantazii a schopnosti improvizovat a nevybereš si jako základ nějakou historickou událost na zajímavém, starobylém místě – třeba – a…“

„Jo, a nejlépe s kriminální zápletkou, viď? Nejsem Dan Brown, mami,“ přerušila jsem ji a vzpomněla pohotově našeho společně oblíbeného autora, jehož díla obě hltáme, „A taky nemám okolo sebe tým poradců ze všech možných oborů, historií počínaje a IT sférou konče.“ A též neoplývám tak bujnou fantazií, dodala jsem si v duchu pro sebe. „Odjakživa nejlepší romány píše život, mami. Kdo mi to často říkával?“ Proč mě sakra zrovna teď odrazuje? Z nějakého neznámého důvodu si počkala na tuhle poslední chvíli, aby se mě pokusila zastavit. Ostatně svůj úmysl ihned potvrdila tím, že se posadila a zkusila to odjinud.

„Ty si možná ani nedovedeš představit, co tam najdeš.“

„Snad koho, ne?“ opáčila jsem útočně, ale jako by mě neslyšela.

„Přijdeš si tam jako někdo, kdo se chce hrabat v hnoji, rozdírat staré rány a pást se na neštěstí druhého,“ zvyšovala razanci svých námitek, abych konečně pochopila, že je proti tomu.

„To si myslíš?“ Aniž bych si to uvědomila, můj hlas zazněl nezvykle ostře a na matku jsem upřela vyzývavý až bojovný pohled. Došlo mi, že se prostě rozhodla mě přesvědčit, spoléhala na mou mírnou povahu, která vždycky sice odolávala, ale nakonec se poddala. Tentokrát to bude jinak, mami.

„Ona si to bude myslet,“ řekla zamyšleně.

Do této chvíle jsem se domnívala, že mám přípravnou část svého plánu detailně propracovanou a že jsem sama se sebou naprosto srovnaná. Bylo to pryč. Výzva, kterou mi nikdo nenabídl, našla jsem si ji sama a opatrně podnikla první nutné kroky k jejímu uskutečňování. Pevně jsem se rozhodla, že tohle dobojuju a vezmu to zkrátka, abych do cíle dojela v nějakou rozumnou dobu. Posadila jsem se tedy také.

„Podívej mami,“ začala jsem a odhodlaně se nadechla: „Chci se pokusit přesvědčit jednu ženu, která už nikoho nezajímá o tom, že ještě žije. Chci jí umožnit, aby vyprávěla příběh svého života tak, jak to vidí a cítí ona. Chci, aby mi svěřila své pocity, naděje a zklamání. To je vše. Obstála jsem?“ Sama jsem měla v tu chvíli pocit, že opravdový spisovatel by to neřekl lépe. A to prosím, bez přípravy! Ale matka byla, jak se zdálo, ve formě a ještě to nehodlala vzdát.

„Oh, samé nesobecké důvody mi tu vypočítáváš, ty to snad dokonce děláš pro ni? Chceš si hrát na psychoanalytika? Nevšimla jsem si, že bys studovala psychologii,“ chrlila ze sebe, „Ale asi by to bývalo na místě, když už si chceš zahrávat s duševním stavem druhých.“ Odmlčela se a já pro jistotu okamžik počkala, jestli nebude pokračovat.

„Ne mami,“ řekla jsem trochu unaveně, ale s rozhodným úmyslem tuhle debatu skončit jednou provždy, „Dělám to hlavně pro sebe, chci… chci se prostě pokusit napsat tuhle story a chci ji napsat dobře, snaž se to prosím respektovat.“ Cítila jsem, že míra mé trpělivosti a ochoty je u konce.

Matka si povzdychla a na důkaz své rezignace nad mým postojem se zvedla. Ve dveřích se však ještě obrátila a jako doušku za naším pravděpodobně zbytečným rozhovorem, řekla:

„Nezapomeň při tom svém pokusném spisovatelském výlevu na fakt, že Richarda jsem znala. Nechci, abys jeho památku vláčela bahnem.“

Jak patetické!

„Nikoho vláčet bahnem nebudu,“ zamumlala jsem potichu a spíš jen pro sebe. Ve strachu, aby nechtěla ještě něco dodat, jsem se kolem ní protáhla s aktovkou v ruce, popadla v předsíni kabát a téměř v klusu opustila dům. Už cestou k autu začalo mé přesvědčení, že dělám správně pozbývat jistoty. Zmocnil se mne pocit, že když teď jen trochu zaváhám, rozplyne se má vyrovnanost jako pára nad hrncem a já neodjedu. Snažila jsem se proto vytěsnit všechny znepokojivé myšlenky z hlavy a soustředit se na cestu. Aktovku a kabát jsem pečlivě uložila na zadní sedačku svého staršího, ale spolehlivého forda, velkorysý to dar mého exmanžela. Neméně velkoryse nad ním mávl rukou a s úsměvem odešel vstříc novému životu beze mne. Usedla jsem za volant, nadechla se, nastartovala a plynule vyjela na silnici vstříc možná největší výzvě nebo taky průšvihu svého dosavadního života.

Výzvy se mi odjakživa tak trochu vyhýbaly a zřejmě ani já se jim nijak nenabízela. Od mého dětství všechno probíhalo tak nějak plynule, předem dané, žádné velké zvraty a výkyvy. Naši se snažili mě dobře vychovávat, já byla poslušná a věřila jim. Docela to vycházelo až do momentu, kdy poprvé osud necitlivě zasáhl do mého života. Byla to doba, kdy jsem poznala svého budoucího muže a zamilovala se tak třeskutě, že jsem svoji naplánovanou budoucnost hodila lehkomyslně za hlavu. Opustila jsem slibně se vyvíjející studia žurnalistiky ve druhém ročníku. Snila jsem o nich od puberty. Dopad téhle fatální chyby jsem měla pocítit velmi brzy. Prakticky hned, jak jsem si uvědomila několik důležitých věcí. Zatímco já se snažím vydělávat peníze do rodinného rozpočtu vysedáváním v okresní knihovně a po nocích brigádami při inventurách v supermarketu, můj zamilovaný manžel je vesele rozhazuje při stále častějších výletech za horolezeckými stěnami a různými horami, kde se vždy obešel bez mé společnosti. Když mi spadly růžové brýle a já se rozhodla definitivně skoncovat s otročinou lásce, začala jsem probírat své možnosti. Jako nedostudovaná novinářka velké šance slušně se uplatnit nemám, to mi bylo nepříjemně jasné hned. Vybavily se mi tehdy věty, které pronesla máma, už ani nevím, při jaké příležitosti. –Člověk by měl dotahovat věci do konce, když už se začne něco učit, tak se to také naučit a ne přeskakovat z jedné věci na druhou. Nakonec totiž zjistí, že má spoustu pouze částečných znalostí a dovedností, které nemá jak zužitkovat a je už většinou příliš líný, aby s tím něco udělal. Což nepochybně vede k pocitům marnosti a zbytečnosti.– A protože jsem po svých rodičích, zaplaťpánbůh, zdědila absolutní nechuť k trpnému a bolestínskému přijímání čehokoliv, co můžu změnit, udělala jsem si při práci několik kurzů tvůrčího psaní různé kvality, protože špatná zkušenost také zkušenost. A když absence mého muže u rodinného krbu začala povážlivě převažovat nad jeho přítomností, pustila jsem se s plným nasazením do intenzivního studia italštiny, která mě lákala vždycky. Anglicky jsem uměla, ale to dneska přece kdekdo, pobízela jsem se. Věděla jsem, že po dobré znalosti tohoto krásného a melodicky znějícího jazyka bude na trhu velká poptávka. A to, že jsem v poměrně krátkém čase zvládla všechny zkoušky na profesionální úrovni bylo důkazem, že mě manžel zanedbával opravdu hodně.

Dnes, ve svých pětatřiceti pracuji na částečný úvazek v redakci nejmenovaného časopisu okresního formátu, ale jinak jsem na volné noze. Vděčím za to právě italštině, jejíž znalostí se živím. Baví mě to. Hodně překládám a občas tlumočím. Zatím si mohu vybírat, co dělat chci a co ne. Můj pracovní výkon bývá poslední dobou ovlivněn tím, jaké nutné opravy potřebuje náš dům nebo kam chci jet na dovolenou. Co se týče spisovatelských ambic, tato není první. Do našeho časopisu jsem přispěla asi čtyřmi povídkami, z toho dvě byly na pokračování. Rozsáhlejší příběh jsem pak začala psát dvakrát. V prvním případě předtím, než jsem poznala svého muže, a ten pokus skončil v koši. Podruhé už v manželství, ale chybělo mi soustředění. Po napsání několika stránek mi příběh přišel slabý a hloupý. Snad mě tentokrát čeká trefa do černého.

BEATA A ESTER

Moje rozhodnutí, a sice napsat konkrétní příběh, zrálo docela dlouho. Nyní vlastně stojím – řečeno hodně troufale – před prahem vlastní realizace. Zdánlivě krátký úsek trasy a to dostat se na práh, bude z této fáze nejobtížnější. Mnozí z nás, možná všichni, máme občas pocit, že bychom si měli ještě něco dokázat, poznamenat nějak pozitivně svět. Ti odvážnější dokonce zatouží, aby po nich něco zůstalo. Před krátkým časem se to stalo mně. Snad to způsobilo náhlé uvědomění si absence dětských hlásků vesele výskajících po domě, možná chvilkový pocit nudy a otravy ze stereotypu, nevím. Prostě, stalo se to. A zrovna ve chvíli, kdy jsem v sobotu večer sledovala s matkou detektivku v televizi. Porozvodové období, kdy jsem bojovala s návaly ublíženosti, stěhováním a vůbec novým uspořádáním života, bylo za mnou. Najednou jsem se přistihla, že sedím v sobotu večer s matkou doma u televize a nemám přitom dvě děti, o které bych pečovala. Také mi není šedesát pět let a nejsem matčina přítelkyně. Zaujatá tímto smutným zjištěním, jsem počala podrobovat své nitro důkladné analýze. Postupně jsem odvrhovala různé činnosti jako návštěvy kaváren, nočních barů a hospod vůbec. Nezaujal mě ani tenis, squash, horolezectví – pozdě, či kurs první pomoci, pedagogické minimum, pletení, vaření a pečení domácího cukroví, až – heuréka! Napiš konečně pořádnou knihu! A pak už mírněji – nebo se aspoň pokus. Ne, že bych neměla ráda sport, ale jenom rekreační, třeba plavání a turistiku. A víte – svého muže jsem musela taky něčím krmit. Vážně nevím, jak ten film skončil, protože se slovy „Dobrou noc mami,“ jsem se zvedla z dobře vyhřátého křesla. Aniž bych na překvapenou matku jen pohlédla, opustila jsem její byt a vydusala schody do toho svého, abych neprodleně začala pilovat podrobnosti svého úžasného nápadu. Po nějaké době jsem byla hotova s osnovou přípravné fáze, měla jsem přehledně jasno – alespoň teoreticky –, které kroky učiním nejdřív a které později, případně podle toho, jak se bude vyvíjet situace. A protože nerada ztrácím čas a neviděla jsem důvod k otálení, začala jsem plnit první body.

Jedním z těch důležitých a jak se ukázalo i obtížnějších, bylo opatrné navázání kontaktu se slečnou Ester Herclovou. Seděla jsem ve svém obýváku, chvějící se rukou svírala telefon a chystala se zavolat slečně Ester, dceři hlavní aktérky mé budoucí knihy. Číslo jsem získala rafinovaným trikem, když jsem se po zralé úvaze rozhodla napsat životní příběh její matky. Při shánění podkladů pro sérii článků jsem náhodně narazila na internetu na počátek story, jejíž část se dokonce odehrála v mém rodném městě. S malou dušičkou v těle jsem to číslo vytočila.

Hlas slečny Ester byl mladistvý až dětský a nepříjemně pisklavý. Trochu mě to překvapilo, protože jsem si zjistila, že je jí dvacet šest let. Do přívětivosti měl hodně daleko. Vlastně se ani nedivím, zavolala jí cizí ženská a tajnosnubně ji zvala na schůzku. Já sama jsem uvážlivě zvolila lehký konverzační tón prostý jakékoliv podbízivosti nebo dokonce budící nátlak. Věcně jsem ji informovala, že bych se s ní ráda sešla, protože potřebuji znát její názor v jisté věci. Šikovnou oklikou jsem se zmínila o pomoci, abych ji navnadila ke vstřícnosti. Závěrem jsem podotkla, že bych jí byla opravdu vděčná za chvilku jejího času.

„No…, ne abyste si myslela, že mám zas tolik volnýho času, jsem poměrně dost vytížená,“ snažila se Ester, aby to znělo důležitě a nedala mi to úplně zadarmo.

„A když taky uvažuju, že mě možná chcete do něčeho namočit.“ Co to blábolí? Do čeho, proboha?

„Ujišťuju vás, že o nic špatného nebo dokonce nelegálního mi nejde,“ uklidňovala jsem ji, aby mi nepraštila telefonem. Ať si nemyslí, že ji chci pumpnout o peníze do nějakého pofidérního kšeftu nebo sháním duše pro pojišťovací společnost.

„Mám čas jenom v sobotu,“ pronesla zase tím afektovaným pisklavým hláskem. Nevěděla jsem sice, jak vypadá, ale už teď mi byla protivná. Nicméně, tady se nedalo smlouvat, tak jsem nadšeně odpověděla:

„To je výborné, slečno Herclová, hodilo by se vám to třeba v pět?“

„Třeba jo a…“ Krátké zaváhání, „Chodím většinou do Magnolie.“

To byl podnik, který jsem zrovna nemusela, protože je snobský a bez atmosféry. Vzpomínám si, že byl otevřen už v devadesátých letech, ale dosud si nebyl jistý, na co si vlastně hraje. Navíc většinou servilní personál, ale kdo je tady prosebník?

„Dobře, sejdeme se tedy v sobotu v pět v Magnolii. Děkuju vám, budu se těšit na shledanou.“ Uff…

Ester už jen pípla pozdrav a jistojistě se oddala usilovnému přemýšlení o důvodu mého záhadného pozvání. Do soboty se na tebe budu muset připravit a trochu vyladit strategii našeho rozhovoru. Kromě toho, že jsem obratným trikem sehnala její telefon, jsem o té holce nevěděla vůbec nic, jen – čí je to dcera. Nedokázala jsem ještě odhadnout, nakolik bude pro mě důležitá, ale cosi mi našeptávalo, že to s ní nebude snadné. Upnula jsem se na jediný cíl, a to dostat se přes ni k její matce. Ani zdaleka jsem si nebyla jistá, zda právě tohle je ten správný krok a už předem jsem počítala s tím, že to může být dokonalé šlápnutí vedle. Možná, kdybych jemně a šikovně naťukla svou matku, něco bych se třeba dozvěděla. My jsme spolu ale od toho mého památného útěku před sobotní televizí mluvily nějak víc rezervovaně. Často jsem ji dokonce přistihla, jak na mě upírá zkoumavý pohled. Určitě věděla, že je něco v luftě, ale mlčela a já zatím nesebrala odvahu začít sama.

O rodině, která byla středem mého zájmu, jsem měla jenom pár kusých informací. I ty ovšem pocházely z drbů dosud tu a tam kolujícími naším maloměstem. Jisté bylo jen to, že z celé rodiny zde trvale žila pouze Ester. Také čas, který uplynul od kritických událostí, jež proběhly sice dramaticky, ale v podstatě skryty zvědavým očím a uším místních občanů, už sehrál svoji blahodárnou roli. Lidé zapomněli a vytvořili si prostor pro věci další, které aspoň na chvíli naruší zdejší poklidný životaběh. Říkalo se, že Ester kolem sebe vybudovala vysokou obrannou zeď a na tehdejší temné události se hrdinsky snaží zapomenout. Prostě o nich s nikým nemluví. Nedivila jsem se, ale o to víc mi bylo jasné, že proniknout alespoň trochu za tento val nebude žádná selanka.

Přišla deset minut po páté, abych si nemyslela, že se na schůzku se mnou jen hrne. Trochu nejistým krokem se blížila k mému stolu. Co jsem mohla ohodnotit za těch pár vteřin, byla to průměrně pohledná, nepříliš vysoká holka s polodlouhými světlými vlasy. Na svůj věk však působila trochu upjatě a chyběl jí jakýkoli šmrnc. Možná, kdyby na ní trochu zapracovala kadeřnice a vizážistka a usedlé oblečení vyměnila za nějaké mladistvější, byla by docela kočka. Nemohla se splést, protože tou dobou jsem seděla v Magnolii pouze já. Zbytek občanů dal zřejmě přednost sledování nějakého nablblého seriálu nebo útoku na supermarket. Už dříve jsem si všimla, že tato nová zábava se v poslední době stává víkendovým hitem lidí všeho věku. Mému záměru to příliš nevyhovovalo, servírka nebude mít co dělat a bude ji lákat našemu hovoru naslouchat. Naštěstí pustila nějakou muziku a vůbec – kostky byly vrženy. Ester se zastavila u stolu a já se na ni povzbudivě usmála.

„Vy jste paní Budařová?“ měřila si mě trochu ustrašeným pohledem jako bych jí chtěla ublížit. Později mi došlo, že bát jsem se měla spíš já.

„Ano, a vy jste jistě slečna Herclová, dobrý den, jsem ráda, že vás poznávám.“ Usmála jsem se a napřáhla pravici.

„Dobrý.“ Váhavě a jenom slabě mi stiskla ruku a já ihned zaznamenala, že má trochu vlhké dlaně a mírně se chvěje. Posadila se.

„Tak, o co jde?“ Tázavě si mě prohlížela a tvářila se přitom vyzývavě až přidrzle. S odpovědí jsem vyčkala, neboť se k nám blížila servírka. Já si espreso a matonku už objednala po svém příchodu.

„To samý,“ řekla Ester. Servírka kývla a odporoučela se.

„Tak co chcete, když už jste mě sem vytáhla?“ pohodila hlavou a zdvihla obočí.

Rozhodla jsem se neotálet a přejít rovnou k věci, protože tahle holka mi nehodlala poskytnout žádný prostor. V jejím rádoby vyzývavém chování nebylo ani stopy po vstřícnosti a já pochybovala, že vůbec ví, co to je. Celá tahle věc jí byla nepříjemná a snažila se to zakrýt neomalenou drzostí.

„Slečno Ester,“ zvolila jsem oslovení jménem, „Ráda bych navštívila v sanatoriu vaši matku a myslím si, že by jste mi mohla trochu pomoci při prvním kontaktu, pokud vám to není proti mysli a neobtěžuje vás to, samozřejmě.“ Polkla jsem a sledovala, jak Ester proti mně jakoby roste a tvář jí zalívá ruměnec. Prudce vydechla a prsty začala nervozně bubnovat na stole. V tu chvíli u nás přistála servírka s její objednávkou, takže jí zamezila v hovoru. Neobtěžovala se poděkovat, jen počkala, až se vzdálí a vybuchla jak přetopený kotel:

„Proč chcete navštívit mou matku?“ vypískla zase tím vysokým hlasem, který byl čím dál víc intenzivní.

Začínala jsem mít té holky dost. Nic jsem jí neudělala a ona se už dopředu chová nepřátelsky. Vyprovokovala mě.

„Chci se pokusit napsat její příběh,“ řekla jsem. Hlas se mi ani nezachvěl, pronesla jsem tu větu zřetelně a dívala se jí přímo do očí.

Teď už byla rudá úplně a její obličej se zkřivil do ošklivé grimasy. Zapřela se rukama o stůl a hlavu vysunula nebezpečně blízko ke mně. Zcela instinktivně jsem trochu ucukla.

„Ták vy chcete napsat životní příběh starý pološílený feťačky?“ Nevěřícně odsekávala slova jedno za druhým. Zmohla jsem se jenom na kývnutí a poskytla jí tak výhodu vylít celý ten kýbl splašků, aniž bych vůbec reagovala.

„Phá, to se mi snad jenom zdá!“ pokračovala plynule ve stejném tónu, s hlavou pořád téměř u té mojí, „Tak vás zajímá ta feťácká štětka? Je vám jí snad líto nebo co?“ Nadechla se a vyvalila oči:

„A já? Já vás náhodou nezajímám? Já, brácha a táta? To… to víte, že se na nás všechny vykašlala a odtáhla se kurvit a rvát drogama s tím svým grázlem?“ Najednou se zarazila, ušklíbla a konečně se opřela. Trochu se mi ulevilo. Ta blízkost její zuřivé tváře mi naháněla strach.

„Abyste věděla, není to moje matka, je to troska se zbytkama mozku. S mojí pomocí tedy fakt nepočítejte,“ pronesla stroze, ale srovnanějším hlasem a pásla se na mém šokovaném výrazu. Seděla jsem jako paralyzovaná a stále nebyla schopná cokoli říct. Evidentně o to ani nestála.

„Tohle si zaplaťte,“ ukázala na netknutou kávu a matonku, „Kdybyste řekla rovnou do telefonu, o co vám jde, bylo to vyřízený hned. Ušetřila byste si čas a hlavně ten můj, je vám to jasný?“

„Teď už ano, ale pozdě, bohužel,“ řekla jsem potichu, abych se taky nějak vyjádřila. Jak jsem mohla být tak domýšlivá a neopatrná, že jsem nepředvídala něco takového. Ta holka měla v sobě tak zkoncentrovanou nenávist vůči vlastní mámě, že by ve svém současném rozpoložení byla vhodným materiálem pro psychologa a ne pro smysluplnou debatu se začínající spisovatelkou. Rychle se zvedla a vykročila ke dveřím. Najednou, jakoby jí něco prolétlo hlavou, otočila se a vrátila těch několik kroků zpátky ke mně. Nebezpečně se ke mně naklonila. Na okamžik jsem uvěřila, že mě snad uhodí.

„Táta ji nechal zbavit svéprávnosti, tak si dejte pozor!“ zasyčela mi do obličeje a odkráčela definitivně.

„Copak jste provedla Esterce, že odešla tak rychle? Ani kávičky se nenapila, a to jsem jí udělala takovou, co má ráda.“

Vida, Esterce, zaznamenala jsem poněkud opožděně slova servírky, protože jsem tam seděla jako blbec a konsternovaně hleděla směrem ke dveřím, kterými Ester odešla. Teď tedy, ač nevolána, stála servírka u stolu, zvědavě si mě prohlížela a očekávala zřejmě vyčerpávající odpověď na svoji otázku.

„Asi ji něco rozčililo,“ řekla jsem mátožně. Upřeně jsem sledovala dveře, kterými se možná Ester každou chvíli vrátí a ještě si to se mnou dovyřídí.

„Všimla jsem si… a…“

„Zaplatím!“ vyhrkla jsem náhle a zarazila její zvědavé útočení na mou osobu. Zase příčetná jsem si uvědomila, že je nejvyšší čas vypadnout. Tázavě jsem na ni pohlédla, co si s tím počne.

„Dohromady?“ protáhla zklamaně a hlavně zbytečně, jelikož ani ona nemohla vidět jiného adepta na placení než mě. Ponechala jsem to bez odpovědi a nechala si nasupeně spočítat účet.

Tak tady mě zas dlouho neuvidí, prolétlo mi hlavou, když jsem se slůvkem „sbohem“ rychle opouštěla Magnolii. Venku jsem se nadechla a málem vrazila do skupinky rozjařených lidí středního věku, kteří se očividně připravovali poctít tenhle podnik svou návštěvou. Asi nějaký sraz abiturientů. Kde jste sakra byli před čtvrthodinou? V duchu jsem zaúpěla. Ta zvědavá nána by měla dost práce s vámi a netrápila by se tím, co se stalo mezi mnou a Ester. A že o tom přemýšlet bude a že se Ester, která tu byla zřejmě pravidelným hostem při nejbližší příležitosti zeptá, mi bylo jasné. Tak to bychom měli. Úplně zpackaný první bod mé krásné osnovy. Trochu mě to zdeptalo, ale nevyřídilo. Jedna nula pro tebe Ester, ale vždycky „existují jiné cesty, kudy se vydat,“ napadla mě věta z nějaké knihy, kterou jsem četla. Co si počnu? Domů se mi v tomhle rozpoložení nechtělo, matčinu bystrozraku by určitě neuniklo, že nejsem tak docela v pořádku. To poslední, na co jsem měla náladu, bylo něco jí vysvětlovat. Stejně za ní budu muset jít a hezky promyšleně a pomalu zavést debatu na tohle téma, abych z ní dostala všechno, co ví. To mi bylo jasné. Ovšem rozhodně ne teď. Zajdu do redakce, napadlo mě spásně. I když byla sobota podvečer, určitě tam natrefím na nějakého nadšence, kterému je psaní a pilování článků lepší víkendovou zábavou než cokoli jiného. Poklábosím si na nějaké prima téma a přijdu aspoň dočasně na jiné myšlenky. To je to, co potřebuju, rozhodla jsem se definitivně. A protože moje kroky vedly okolo příjemného baru, kam občas zajdu, neviděla jsem důvod nedat si panáka a spláchnout tak hořkou příchuť z nepovedeného setkání s Ester.

Domů jsem ten večer dorazila docela pozdě a v dobré náladě. V redakci jsem zastihla kolegu – bohéma Milana. Ten, jak bylo mezi zasvěcenými všeobecně známo, nerozlišoval, kdy je ráno, večer či noc, pátek nebo svátek. Když na něj zrovna sedla múza, tak prostě pracoval. Ani se nedivil, že jsem dorazila v sobotu večer. Skutečnost, kdy a jak se dostavují jeho kolegové do práce, vůbec neregistroval a tak nějak předpokládal, že jsou stejného založení jako on. Podobné pitomosti jako kolik je hodin nebo jaký je den, také neřeší. Podiskutovali jsme spolu o právě začínající výstavbě nové nemocnice, která byla ve stavebním plánu města, jen co já vím, asi třicet let. V jejich průběhu bylo stavbě bráněno nejrůznějšími způsoby. Protichůdnými lobby různých zájmových skupin, neprůhlednými tendry a podobnými těžkostmi. Kdyby ji bývali stihli ještě soudruzi, bylo po starostech, protože by ji zaručeně měli v plánu hned příští pětiletky a nemocnice již dávno stála. A na našeho Milánka padla čest napsat o této slavné události, jakou je započetí výstavby parádní článek. Nebyl z toho zrovna na větvi, protože téma pro jeho básnickou náturu bylo málo vzletné. Všichni jsme se tajně domnívali, že je to pomsta šéfredaktora, který konečně po několika letech zaregistroval, že si Milan chodí do práce víceméně jak chce a v každé volné chvilce využívá redakčních zařízení k sepisování svých básnických sbírek. Ty pak pod pseudonymem vydává. V redakci si společně myslíme, že jim rozumí jen on sám a možná ještě hrstka intelektuálů. Milan je k psaní bohem nadaný, protože těch volných chvil má habaděj. Neustále chrlí různé bombastické eseje a zamyšlení nad tématy tak náročnými – jak sám tvrdí –, že pokusit se je tisknout v našem časopise, rovnalo by se házení perel sviním. Škodolibě jsem si všimla, že tento úkol je opravdu nad jeho síly. Článek o započetí výstavby nové nemocnice těžko můžete prošpikovat básnickými metaforami, ale jen a jen fakty, a to fakty ověřenými. Byla jsem v poměrně dobrém rozmaru z pocitu, že když jsem z redakce asi v deset večer odcházela, měl hlavu o několik kilo lehčí než když jsem přišla.

Škoda, že mi ta dobrá nálada nevydržela trochu déle, povzdychla jsem si, když jsem o pár dnů později parkovala své auto před velkolepě vyhlížející branou soukromého sanatoria pro staré občany a lidi postižené lehčími formami duševních chorob. Byla ve mně malá dušička. Hořká příchuť z mého setkání s Ester dosud úplně nevyprchala a poněkud skličující rozhovor s mou matkou před odjezdem mi taky nepřidal. Zvlášť, když mu předcházel jiný, který ve mně naopak zanechal dojem, že jsem na správné cestě. Upekla jsem kakaovou bábovku, kterou má ráda a hned v neděli dopoledne jsem podnikla útok na její sdílnost.Vzpomněla jsem svůj včerejší večer strávený v redakci a úsměvně jí vylíčila problémy kolegy Milana s článkem o nemocnici, aby si nepřipadala mimo můj pracovní život. Pečlivě jsem vyslechla její poznámky a hovor šikovně u redakce držela, abych plynule a nenápadně mohla přejít k tomu, co mě zajímalo. Naše předcházející momentální nevraživost se vypařila. Za chvíli jsme si hezky povídaly jako každá máma s dcerou, které si rozumí a mají si co říct.

„Představ si, mami, že se tuhle objevila u nás v redakci ta dívka, no… ta Ester Herclová. Přišla za jednou kolegyní, co je se mnou v kanceláři a působila na mě tak trošku nejistě a snad smutně, moc se neusmívala a vůbec se tvářila divně, jakoby ji něco trápilo nebo co,“ vymýšlela jsem si statečně, „Já jsem samozřejmě neposlouchala, co si povídají, vzala jsem nějaké papíry a šla pryč, ale tak mě napadlo…, jak to tenkrát vůbec u nich bylo? Tam se stala nějaká tragedie, ne?“ A je to. Matka chvíli soustředěně míchala kávu, ale viděla jsem jí na výrazu obličeje, že zostražitěla.

„Proč to chceš vědět?“ Zvedla hlavu a upřeně se na mě zadívala. Okamžik jsem zauvažovala, jestli bude lepší vybalit to hned nebo ještě chvilku mlžit. Rozhodla jsem se pro to druhé.

„No…, otvíráme teď v redakci nová témata pro čtenáře, abychom nebyli časem nudní. Myslím si, že by nebylo špatné zpracovávat silné lidské příběhy, pohnutky pro činy, které vyústily v nějaké neštěstí nebo tragedie. Co prostě lidi vede, aby jednali tak nebo onak.“ Radši jsem zmlkla, abych nezačala blábolit nesmysly. Matka mlčela a tak, když jsem nabrala dech, pokračovala jsem:

„Když jsem viděla tu dívku, vzpomněla jsem si, že se tam něco stalo, no… a taky na toho pána, co k nám občas tenkrát přišel, toho jak se jen…, myslím, že s tím měl něco společného…“

„Richarda,“ pronesla konečně to jméno a zírala přitom do zdi za mnou, jako by mě přestala vnímat. No sláva! Zabrala, musela jsem tedy kout železo dokud je žhavé.

„Ty o tom něco víš, mami, viď? Nechceš mi o tom povědět?“ Polkla jsem a napjatě čekala.

Zhluboka si vzdychla, položila šálek s kávou na stůl a pohodlně se opřela.

„O té finální tragedii toho moc nevím, jenom útržky, jak se o tom povídalo ve městě. To mohou být samozřejmě způlky vyfantazírované blbosti zvědavých lidí, kteří prostě chtěli škodit.“ Odkašlala si a zavrtěla se v křesle. –No tak mami, nenech se pobízet, pomoz mi trochu. –

„Ale Richardův příběh znám z vyprávění tvého táty od začátku až prakticky do doby, kdy se seznámil s Evou Herclovou.“

„Povídej,“ zaprosila jsem jako kdysi, když jsem byla malá holka a chtěla vyprávět pohádku.

Trochu se usmála, spíš očima a řekla:

„Nevím sice, k čemu ti to bude, ale prosím.“ –No to by ses divila!– Zatvářila jsem se dychtivě a opřela si hlavu do dlaní na znamení, že bedlivě poslouchám.

„Otec Richarda a tvůj dědeček byli velcí kamarádi. Dokonce kdysi pracovali na nějakém patentu, který posléze zabavili komunisti, prostě dobří přátelé.“ Zadívala se z okna a já věděla, že teď už mi poví všechno, co ví a doslova jí visela na rtech.

Dozvěděla jsem se, že Richard byl vymodleným synem svých – posuzováno měřítkem té doby – poněkud starších rodičů, kteří na něm velmi lpěli a zahrnovali ho – hlavně matka – až chorobnou láskou. Jeho otec měl naštěstí zajímavou práci, která pohlcovala spoustu času a nedával ji proto tak urputně najevo. Matka byla ovšem v domácnosti, aby se mohla malému Richardovi plně věnovat. Nepřetržitě o něj pečovala a dohlížela, aby se mu nic nestalo. Celé toto její, místy až psychopatické zaujetí mělo počátek ve smrti jejich prvního syna, který naprosto zbytečně zemřel několik let před Richardovým narozením. Důvodem byl pozdní příjezd sanitky k akutnímu zápalu slepého střeva, který chlapec dostal. Bydleli tehdy kdesi v podhorské vesnici, toho osudného večera zrovna napadl první sníh a než silničáři upravili silnici, bylo pozdě. Jeho bratr zemřel v deseti letech na akutní sepsi. Matka se nervově zhroutila a nemohla se zúčastnit ani synova pohřbu. Nějakou dobu ji dávali lékaři dohromady a když se jim to jakžtakž podařilo, upnula se pouze a jenom na myšlenku, mít další dítě, takže poslouchala a bezvýhradně plnila všechna lékařská doporučení. Nakonec se to podařilo a ona otěhotněla. Že to nebude tak docela v pořádku, pociťoval Richardův otec hned od začátku, ale nechtěl manželku ranit. Dobře si uvědomoval, co protrpěla. A tak nechal věcem volný průběh. Richard se naučil velmi brzy zneužívat matčinu opičí lásku a starostlivost. Měl vůbec talent dostávat snadno od lidí to, co chtěl. Byl hezký a chytrý, proto se mu i leccos odpustilo. Dokud byl malý, tak to bylo v pohodě, problémy nastaly, když začal pobírat rozum a matčina neodbytná péče mu lezla krkem. Častoval rodiče naschvály a jak rostl, stupňovaly se. Jediná věc, s kterou táta s mámou nikdy neměli problém, byl jeho školní prospěch. Učil se lehce, byl od přírody inteligentní a nadaný. Jinak to byl grázl k pohledání, který si byl dobře vědom toho, že každý průšvih, který spáchá, na nátlak matky táta vyžehlí. Bohorovně spoléhal na to, že se učitelům na základní škole jaksi příčí dát dvojku či trojku z chování žáku, který má jinak samé jedničky. Na střední škole už to bylo ale jinak a protože tam ho páchání nepravostí doopravdy bavilo, stalo se dokonce, že ho pro kázeňské přestupky vyhodili. Otec se musel velmi ponížit, aby ho vzali na jinou. Tehdy mu konečně došlo, že se někde stala chyba a že měl manželku zavčas odvléct k psychiatrovi, který by jí dostatečně úderně vysvětlil, kam až takováhle nenormální láska může vést. Richard se časem vypracoval až k pocitu, že nemůže matku vystát. Vadil mu její psí pohled, neustávající péče, dokonce i omlouvání jeho prohřešků. To táta aspoň občas zařval, když jeho chování přesahovalo meze, ale matka se zmohla pouze na pofňukávání a vzlykání, že pro něj přece chtějí jen to nejlepší, s čímž mu byla neskonale protivná. Umínil si, že hned, jak to bude možné, půjde z jejich dosahu. Ne, že by páchal pouze průšvihy, byl chytrý, zajímal se o kdeco, nakonec i táta se ho snažil k lecčemu přitáhnout. Práci, která ho bavila, dělal s lehkostí a snadno, horší to bylo s tou, která ho nebavila. Střední školu nakonec nějak dokončil a odmaturoval. Na vysokou určitě buňky měl, ale neměl vyhraněný zájem, takže se nedokázal rozhodnout, na jakou by se měl pokusit dělat zkoušky. Taky byl flink a raději by si už vydělával peníze. Naopak, úplně jasno měl v tom, že když to nebude vysoká, tak to bude vojna a než služba tomuhle zasranýmu režimu – jak říkal –, a který jako velký vyznavač svobody z duše nenáviděl, to radši zdrhne. Práce se nebojí, nějak se protluče. Určitě bude všechno lepší než buď šprtání do bezvědomí, protože věděl, že vysokou jen svojí přirozenou inteligencí nezvládne nebo buzerace a šikana na vojně. To tak, sloužit tupým přisluhovačům režimu, který se mu podstatou hnusí. A k tomu otravná matka s tím svým psím pohledem a věčnou péčí… ne! Začal neprodleně spřádat plány k útěku do neznáma, ale za svobodou, kterou nadevše miloval. Je třeba mu přičíst ke cti, že když už něco vzal vážně, přemýšlel o tom opravdu důkladně a pečlivě. Ukecal tátu, aby mu jako odměnu za maturitu zařídil pro ně tři výjezdní doložku do Jugoslávie, kterou táta tehdy ještě režimem milovaný, obstaral jako nic. Utekl jim téměř před očima, když v noci v letovisku u moře, kde rodiče klidně spali v hotelu, ukradl loďku a přepádloval do Itálie. Tam se hned přihlásil jako politický uprchlík z Československa. Ve svém neskutečném sobectví, ke kterému byl ostatně cíleně odmalička vychováván, vůbec nepomyslel na to, jakou spoušť tady zanechá. Jeho matka se okamžitě zhroutila znovu a tenhle šok už nepřežila. Táta, do té doby uznávaný odborník ve svém oboru, dokonce pracující na novém patentu, byl okamžitě jako otec emigranta o svoji práci připraven. Samozřejmě i o patent, který byl před dokončením a na němž potom nadělal jmění jeho neschopný kolega, kterého on nikdy k pořádné práci nepustil.

EVA

Zaparkovala jsem na malém parkovišti před branou zařízení, které bylo v současnosti útočištěm ženy, jež mě zajímala. Dokonce mi její pohnutý příběh měl pomoci proniknout do sfér velké literární tvorby – řečeno lehce nadneseně. Bylo sychravé podzimní odpoledne a já se zimomřivě zachumlala do svého nepříliš teplého kabátu. Trošku se po té jízdě protáhnu a pokusím se zkoncentrovat, řekla jsem si a zapálila si k tomu jednu ze svých občasných cigaret, abych zahnala nervozitu. Cítila jsem, jak se plíživě rozlézá mým tělem. Nikde nebylo živé duše. Pomalu jsem se začala zase uklidňovat a můj mozek se automaticky vrátil k debatě, která proběhla před několika dny mezi mnou a matkou. Byla tak vlastně jediným, ale hodně mlhavým vodítkem k událostem, jež svého času na nějakou dobu povážlivě zvedly poklidné vlny života v našem městě.

„A co způsobilo, že se na počátku devadesátých let objevil u nás, mami?“ zeptala jsem se pohotově, když se matka odmlčela. V těch dobách jsem se doma moc nezdržovala, ale matně jsem si vzpomněla, že jsem ho jednou u nás zahlédla. Nechtěla jsem ztrácet čas hloubáním nad Richardovým hajzlovstvím a hodnocením jeho charakteru ve chvíli, kdy hrozilo, že by se matčina ochota k vyprávění mohla vyčerpat nebo aspoň zaseknout. Byla to otázka položená v pravou chvíli, jak jsem vzápětí zjistila. Matka, když už s vámi chtěla něco sdílet, objasnila obvykle všechny souvislosti.

„Objevil se tu zčistajasna po sedmnácti letech emigrace,“ navázala plynule a trochu se při té vzpomínce usmála.

„Najednou stál mezi dveřmi muž, jehož jsem viděla poprvé v životě a s neodolatelným úsměvem na rtech se dožadoval tvého otce.“

„Vážně?“ podivila jsem se přiblble, ale naštěstí si toho nevšimla a hned pokračovala:

„Pobyl u nás tehdy celé odpoledne a neúnavně nás obšťastňoval vyprávěním svých zážitků ze světa. Když konečně odešel se slovy, že se určitě zakrátko objeví znova, jen co se tu po tolika letech trochu rozhlédne, obrátila jsem se k tvému tátovi s otázkami na rtech. Otec, aniž by mě nechal jedinou vyslovit, mě krátce seznámil s jeho příběhem. Bylo patrné, že je z té neočekávané návštěvy rozpačitý až rozhozený. Ten příběh tedy už znáš. K objasnění toho, že se objevil zrovna u nás, mi tvůj otec po krátkém přemýšlení podal jednoduché vysvětlení.“

„Když o tom tak uvažuju, nedivím se, že jeho první kroky na půdě rodné země vedly z letiště rovnou k nám,“ řekl tehdy, „On tu vlastně nikoho nemá. Sakra dobře si uvědomuje, že – byť nepřímo – zavinil smrt svých rodičů, protože jeho táta následoval matku na druhý břeh velice brzy. Richard mu svým útěkem zničil existenci, připravil ho o práci, které věnoval nejen pracovní, ale téměř i veškerý volný čas a která byla kromě manželky a syna druhým smyslem jeho života. Přišel tedy o všechno. Co jsem slyšel, tak se prakticky upil k smrti. Richard si logicky netroufá vpadnout k dosud žijícím příbuzným svých rodičů a myslím, že zcela oprávněně. To nejmenší, co by s ním udělali je, že by s ním vyrazili dveře. Žádné světoborné kamarádství tu taky nezanechal, uvědom si, že zdrhnul v osmnácti letech. Myslím si dokonce, že jeho přelétavá a rebelská povaha tenkrát ani nebyla schopná nějaký kvalitní kamarádský vztah navázat. No, a mě si dobře pamatoval z mnohých návštěv v časech, kdy naši otcové spolupracovali na tom patentu a přátelili se. Oni dva si vždycky někam zalezli a mně zůstal fakan na krku. Přestože byl mladší než já, byl zvídavý, bystrý a byla s ním docela psina, takže mi to zas tak nevadilo. Teď si poměrně snadno spočítal, že můj táta už nějakou dobu nežije a já jsem v podstatě jediný člověk, který mu z tehdejších vztahů zůstal a jehož může beztrestně navštívit.“