Ďábelské hry

Robert Hombre

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Robert Hombre

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-029-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-030-1 (mobi verze)

Věnování

Věnováno té, která je vždy pro mne inspirací, nadšením a vždy mne spolehlivě vrátí na zem.

Interview

Dorazil do hotelu značně pozdě. Vyzvedl si klíč a pospíchal k výtahu. Když přiložil čipovou kartu k zámku a vešel do pokoje, byl značně překvapen. Jeho pokoj byl apartmán skládající se ze dvou rozlehlých pokojů, koupelny a předpokoje s vestavěnou skříní. Zřejmě nejluxusnější pokoj, jaký v hotelu byl. Jeho hostitel se musel pořádně praštit přes kapsu. Nehodlal se tím příliš zabývat, nebo trápit. Teď měl jen jednu touhu. Pořádnou sprchu a uložit se do postele. Cesta byla příšerná. Odložil kufr a otevřel skříň. Visel tam připravený froté župan a pod ním trepky. Svlékl se a odhodil věci přes židli v prvním pokoji. Vzal župan, trepky a zavřel se do koupelny. Proud vody stékal po vlasech, obličeji, po celém jeho těle. Vody byla příjemná a sprcha měla i masážní úpravu. Zastavil sprchu, vytřel své tělo do měkounké osušky a oblékl si župan. V nejlepší náladě vešel do pokoje.

Seděl tam. V křesle u konferenčního stolku seděl mladý muž. Automaticky se podíval po dveřích, byly zamčené. Pojistka byla spuštěná. Elektronické zámky se přece nedají zvenku otevřít. Jeho pohled se vrátil k neznámému. Chtěl se pohnout, ale zůstal jen stát, přilepený k zemi metr za prahem v rozevlátém županu. Mafie, proletělo mu hlavou. Blbost. Paralytické zbraně, které vás znehybní bez dalších následků, jsou jen utopie. Sám to v jednom ze svých románů použil. Muž proti němu se vysloveně bavil. Viděl ten jemný úsměv na rtech, jako by přesně věděl, co přijde. Pokynul mu, aby se posadil do protějšího křesla. Jeho nohy a ruce byly teď volné. Upravil si župan a zavázal pásek. Chvílí váhal. Mohl by zmáčknout zvonek a přivolat hotelovou službu. Mohl by se obrátit a uniknout na chodbu. Zavrhl obojí. Asi by to nemělo žádný smysl. Posadil se do křesla.

„Máte pravdu. Asi by Vás nikdo neslyšel.“ Neznámy promluvil. Jako by mu četl myšlenky. Neznámy jemně přikývl. Ano. Čte mu myšlenky.

„Kdo jste? Kdo vás poslal?“

„Jsem ten, kdo jsem. Tak se to říká, nebo ne? Chcete jméno? Vyberte si. Mně na tom nezáleží.“

Jeho tichý hlas jej mrazil. Téměř jako by nemluvil. Jako by mu jen předával informace. Po zádech mu přeběhl mráz. Jeho ruce zneklidněly a čelo se začalo potit. Neznámy si jej prohlížel. Opět se znatelným úsměvem pochopení.

„Bojíte se? Já Vám neublížím. Nekoušu a nenosím zbraň. Nemám k tomu důvod.“

„Proč jste tady? Co chcete? Nemám tu peníze a na kreditce je jen minimum. Nejsem ani důležitá osobnost, vhodná pro únos.“

Neznámy si složil ruce na prsou. Pak pozvedl palce nahoru a pokrčil rameny. Dával si na čas s odpovědí. Doslova si užíval jeho zvědavost. Užíval si stupňující napětí.

„Peníze pro mne nemají cenu. To je jen pro lidi. Dobrá hračka a moc se s ní dá udělat. Mne zajímají jiné, důležitější věci.“

„Co je důležitější?“

„Například duše. Máte ji dost výstavní.“

Polil jej pot strachu. Cítil, že protivník nežertuje. Mluvil stále tím tichým hlasem a přece jej bylo slyšet, jako by mu to říkal přímo do ucha.

„Duše? Jste snad čaroděj? Černokněžník, nebo snad sám čert?“

„Můžete si vybrat, podle své libosti.“ Neznámy se úslužně uklonil. „Čaroděj nebo černokněžník? Máte mne za břídila?“

„Pak tedy sám pekelník. Který pak? Mefistotelo? Nebo snad ne sám Lucifer?“

Neznámy proti němu jen jemně zavrtěl hlavou. „Proč tak přízemně. Ve světě nekonečném, nekonečném v času i prostoru, ve všech dimenzích. Oprostěte se od přízemních představ příteli. Jsem duch. Mohu být čímkoliv. Jsem jedním i druhým v jediném okamžiku, když chci.“

Nastala pauza a neznámy si vychutnával jeho ohromení. Musel se z toho vzpamatovat. Mnohokrát si ve svých úvahách zahrával s představou světa. Nekonečného vesmíru. Mnoho dimenzní existence. Času, který běží dál do nekonečna a kdy konec, je jen nový začátek. Celá existence kolem, je jen malý pulz v nekonečném čase.

Pokud se mu to jen nezdá a zítra se neprobudí v posteli s bolesti po opici, pak muž proti němu, existuje ve všech dimenzích a v celém čase. Dostal chuť se něčeho napít. Tohle bylo moc na střízlivého člověka. Muž proti němu se zvedl a otevřel minibar. Vyndal láhev, nalil do skleničky a podal mu ji. Láhev pak postavil před něj na stůl. Byla bez viněty, bez kolků. Napil se. Whisky a nebyla rozhodně špatná. Přesně odpovídala jeho chuti. Je to ďábel!

„Přišel jste si pro moji duši? Odnesete si mně do pekel?“

„Tak prosté to není. To byste byl mučedníkem a já nerad pomáhám konkurenci.“

Nepřišel si tedy pro něj. Tak proč vlastně přišel? Nechápal podstatu zjevení, které se před ním odehrávalo. Pomalu začínal brát na vědomí, že má proti sobě ducha temnoty. Četl jeho myšlenky naprosto lehce. Tohle nebyl trik.

„Je hodně zajímavá, ta Vaše duše. Nebojácná, obětavá, dobročinná. Jen jestli je to pravda?“ duch se pomalu dostával k jádru věci. Ne. Nepoví mu pravdu. Je to duch lží. Bude se snažit jej získat. Nabízet, možná hrozit, možná lichotit. Po tichu začal odříkávat Otčenáš, tedy to torzo, které si z něj pamatoval. Muž proti němu se viditelně bavil. Pak zavrtěl hlavou.

„Věříte pohádkám?“ chvíli vyčkával, pak pokračoval: „Pohádkám o čertech, kteří se bojí dřevěných křížů, podivné odleželé vody. Falešných slov, vyslovených v smrtelném strachu?“ opět si dal pauzu a vychutnával si jeho bezmocnost. „Pohádkám o chytrácích, kteří přelstí hloupého chlupatého rohatého čerta? Nic takového není.“

„Co tedy je? Bude licitovat o moji duši? Proto jste přišel?“ pokusil se o drobný protiúder. „Proto jste se sem namáhal?“

Neznámy známy se postavil proti němu. Pozoroval jej a dával si načas s odpovědi. Jeho rysy se téměř rozplynuly ve stínu světla lampy za ním. Světlo vytvářelo hrozivou barevnou korónu kolem obrysů postavy.

„Licitovat? Proč jsem přišel? Ale, já vůbec nepřišel. Přišel jste vy. Byl jste sem přece pozván. Měl byste vědět, co Vás sem přivedlo. Byla to přece Vaše žádost. Vaše přání.“

V hlavě se mu honili vzpomínky. Přebíjely se jedna přes druhou. Vzpomínka na Janu. Na její nemoc, na její poslední chvíle. Proklínal tehdy celý svět. Žádal boha o pomoc, nabízel ďáblu svoji duši. Cokoliv za její záchranu. Když ji pochoval, ztratil se ze světa. Několik měsíců o něm nikdo nevěděl. Příbuzní jej nechali hledat policii. Tehdy napsal svůj nejlepší román. Nakonec se vrátil mezi lidi. Přesvědčen o prázdnosti a nesmyslnosti života. Ano, tehdy nabízel svoji duši.

„Byla to od Vás tenkrát velmi lákavá nabídka. Dvě krásné duše a celkem bez námahy. Ovšem to by byl vlastně dobrý skutek a ty já zásadně nedělám. Na to je specialista on, tedy pokud chce. Nikdo neví, co vlastně chce.“

Cítil silnou nevoli v jeho hlase. Neměli se viditelně rádi.

„Mate pravdu, trochu jsme se rozešli v názoru, jak to říkáte vy. Tenkrát při stvoření světa. Že mne zapudil? Ale to přece nejde! Jsme jedné mince rub a líc. Beze mne on je ničím.“

Seděli proti sobě. Čas kolem plynul. Soustředil se na svou sklenku. Nechal si dolit a pak se obrátil k duchovi. Pozvedl svou číši a zeptal se:

„Vy si nenalijete? Neochutnáte?“

„Pít? Ochutnávat? Proč? Činy musí mít důvod. Já se přece nemohu opít. Ochutnávat? Mohu cítit všechny vůně světa, mohu vnímat všechny chutě. Všechny najednou a každou zvlášť. Příteli, já nemám důvod pít. Tohle je jen hloupá touha vás lidí.“ Dal si na čas s dodatkem: „Mezi námi, dohromady je to nechutný puch.“

Důvod. Ano, to je oč tu běží. Vše musí mít důvod, příčinu, teprve pak přijde následek. Byl sem přece pozván. Pozván od podivného autora. Spisovatele temných, bláznivých románů, které zaplavili trh. Psychodelická literatura byla úžasnou novinkou. Byla po ní veliká sháňka. Všichni se snažili odhalit autora. Jeho vydavatel chránil jeho soukromí. Popravdě sám mnoho nevěděl. V blozích na internetu se vedly nekonečné diskuze. Také se do nich zapojil. Až narazil na podivného diskutéra. Styl psaní, myšlení, vše se velmi podobalo ideám románů. Románů, které jako by psal sám ďábel.

Pustil se s neznámým pisatelem do diskuze. Provokoval, jak jen se dalo. Napadal jeho hlavní myšlenky, cíle románu. Kritizoval zápletky. Dostávalo se mu stále nervosnějších odpovědí. Nakonec dostal pozvání k setkání. Rezervace hotelu a čas i místo schůzky. Zítra v poledne. Proto byl teď tady a proti němu seděl ďábel. Koledoval si o to. Toužil po rozhovoru s „ďáblem“! Tedy, až tak doslova to nemyslel.

Duch proti němu jej teď bez hnutí pozoroval. Jeho pohled byl ledový a strnulý. Obrysy se začínaly pomalu rozmazávat. Téměř se rozplýval. A s ranním kuropěním, jen co kohout zakokrhal, se duch temnot odporoučel. S ranním kuropěním? Podíval se na hodinky ležící před ním na stole. Ukazovaly jen pár minut po tom, co vstoupil do pokoje. Vzal sklenku na stole a přičichl k ní. Voněla po whisky. Asi by neměl tolik pít. Zvedl se a otevřel minibar. Všechny láhve byly zavřené a netknuté. Tak tohle nebyly jen představa unaveného připitého spisovatele. Začínal být na sebe docela hrdý. S nějakým ňoumou přece nemluví sám pán temnot. Škoda, že zmizel. Mohli si ještě popovídat. Že by se bál dne? Slunečního světla? To sotva. Už dlouho měl pocit, že je všude, kam se podívá. Že se prostě neschovává. Chtěl si s ním povídat o síle vůle. O síle přesvědčení. Možná je to, to co nezvládá. Vzal si pyžamo a šel spát. Ráno se uvidí.

Ranní probuzení bývají tvrdá. V hlavě kámen snad. Jen mlhavě si připomínal události dnešní noci. Nesmysl. Něco se mu zdálo. Napětí posledních dnů vyvolává halucinace. Musí si pospíšit, ať nezmešká schůzku.

Po snídani opustil hotel. Pokoj byl již zaplacen. Taxi jej odvezl na okraj města. Na malé náměstí na předměstí uprostřed vilové čtvrti. Skupinka lidí tam postávala u policejního zátarasu. Pomalu došel k nim. Prohlížel si dům obklíčený páskou. Poslouchal lidi v hloučku. Vyprávěli si podivnou historku z dnešní noci. O starci, který v tom domě bydlel. O muži jehož věk nikdo neznal. Všichni se sem přistěhovali mnohem později. Někteří z nich tvrdili, že si ten dům dál sám postavit. Pak by mu ovšem bylo víc jak sto let. Nikdo jiný prý nikdy do toho domu nevkročil. Dům prý není na žádném městském plánu. Přesně o půlnoci prý stařec vyběhl z domu a uprostřed náměstí vzplál jako svíce.

Vyběhl z domu? Prý už několik let byl jen na vozíku. Vzplál z ničeho nic? Přišel si pro něj čert. Informace se kupily přes sebe. Jedna popírala druhou. Podle některých honil muže černý pes. Podle jiných se tam ukázal rohatý kozel. Policie prý našla je sklepě celou hromadu mrtvol. V tajném sále byly prý uloženy jako mumie. Rozhlédl se kolem sebe. Uviděl ho. Stín muže, který se opíral o jeden ze stromů v parku. Jen malinko pokrčil rameny a on uslyšel tichý hlas.

„Jen malý efekt. Lidé to tak mají rádi. Tedy, ten oheň. To ostatní si už vymysleli sami. V tom já nejedu.“

Stín se rozplynul. Zmizel. Chvíli ještě poslouchal bláznivé historky a pak se vydal zpátky k taxíku. Nemělo smysl tu zůstat. Tady už žádný interview nebude. Vše podstatné se doví večer z televizních zpráv a zítřejších novin. Vracel se domů. Vracel se hrdý na sebe. Hovořil k němu přece sám ďábel. Nedostal jeho duši. Může být na sebe pyšný. Vystoupil z taxíku na nádraží a pečlivě přepočítal peníze, než zaplatil. Prošel bez povšimnutí, kolem žebráků u vchodu. Nemá cenu se tím zabývat. Nemá čas na luzu. Celý svět kolem byl podivný. Chtěl utéct, ale je kam? Celé je to podivné, jako v tom žertu, kdy přichází rybář do nebe. Vidí tam řeku a rybáře kolem ní. Posadí se a nahodí prut. Chytí rybu. Pod míru. Chytí druhou, třetí, dvacátou. Všechny pod míru. Pozvedne hlavu a zvolá: