URAGÁN VÁŠNĚ?

TAK AŤ TO LÍTÁ!

protože
odstín, neodstín, já už si s tou vášní nějak poradím

Lenka Macháčková

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Lenka Macháčková

Cover © Lenka Macháčková

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-058-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-059-2 (mobi verze)

O lásce, malinovém spreji, Mléčné dráze, centrálním vysavači a portském víně.

Všem ženám, které si pro samou lásku nevšimly, že jejich mužům

ani ta nejsmetanovější svíčková nechutná víc, než tančící zadek

narvaný do krajkových spodních kalhotek.

A pochopitelně všem mužům, kteří milují svíčkovou.

Budu vám vyprávět příběh. Takový obyčejný, ze života. Z toho mého. Jmenuju se Tereza. A příjmení? Na tom až tak nezáleží… dosaďte si třeba to vaše, protože jsem přesvědčená, že to, co vám budu vyprávět, se může stát komukoli z nás. Takže… je mi třicet pět let, měřím sto šedesát sedm centimetrů a vážím asi tak padesát osm kilo… plus mínus… tedy spíš plus nějaké to kilčo navíc v oblasti okolo zadku, když mám zrovna čokoládové období. Jo, a jsem vdaná. Už sedm let. Za Marka. Marek je muž mého života, je o dva roky starší, o dvacet pět centimetrů vyšší, o mnoho, mnoho svalstva těžší než já a miluje mě. Už jsem vám říkala, že je to muž mého života? Jo říkala. A už jsem vám říkala, že se do mého poklidného a vcelku obyčejného života tak nějak neplánovaně, z čista jasna a celkově dost blbě připletla Melinda, William, Izabela a Blaženka? Ne? Tak to musíte slyšet. To se pobavíte… na rozdíl ode mne… já jsem plakala.

ČTVRTEK

Proboha, už zase… budík jeden pitomej… uřvanej… zmlkni, neřáde. No jo, slyšim tě, nejsem hluchá…

Tak, teď pohnu nohou, pomalu se převalím a budu dělat, že se mi děsně chce… myslím vstávat… chce se mi, chce se mi, chce se mi… ne, tak nechce. Jediné, co se mi prozatím chce, je vyřešit to nepříjemné nutkání v oblasti podbřišku. Když nepočítám, že by to mohla být potřeba čůrat, mám za to, že by to spravil ranní sex… vymotávám ruku ze srolované peřiny, zavrtávám ji pod gumu od pyžama a… jo, to bude ono, docela bych si dala říct a hodila rychlej sexík. Zvedám hlavu, abych zkoukla, jestli se Mareček náhodou nechystá probudit… hm, vypadá to, že nechystá… funí a v pravidelných intervalech se mu mezi rty vytváří taková malá roztomilá mezírka. Tak ho nechám spát, cumlíka, má ještě čtyřicet minut. Kdybych ho totiž předčasně probudila, byl by pak až do večera tak nějak nedovařenej… to znám. Pokládám se do zpátky peřin a představuju si jeho penis, jak se vzpřimuje a pomalu se rozbaluje, rozbaluje… a vykukuje. Dlaň v mém rozkroku se rozvlní a prostředníček se sám od sebe natlačuje mezi jeho dva kopečky… juj, co to?… budu se muset oholit, než na něj vlítnu… trochu píchám.

Zvedám se, opatrně přikrývám Markovo holé rameno a odcházím do koupelny. Rozepínám pyžamo, nechávám ho sklouznout na podlahu, pouštím horkou sprchu a jejími proudy ohřívám kachličkový stupínek nad vanou… to aby mě to nestudilo, až si na něj sednu a budu si holit ty nohy. Tak, a kde je to Markovo holítko? Většinou si půjčuju jeho Gillette… ten můj růžovej totiž nic neoholí. Snad mu nevadí, že si to, čím si on rejdí po obličeji, já strkám mezi nohy… ale co, mezi nohama jsem jeho obličej měla už tisíckrát. Ooou, to je blaho… nechávám se omývat proudy horké vody a po těle mi naskakuje husí kůže. Miluju horkou sprchu. Ale fakt horkou. Nikdy bych nevlezla pod něco, z čeho se nekouří a co nezanechává na zrcadle bíle orosenou, neprůhlednou vrstvu. Jednou jsme to tady dělali. Tedy pod sprchou jsme to dělali už mockrát, ale jednou došla teplá voda a bylo to… divný. Místo na jeho penis jsem myslela na své ledové a mírně nafialovělé nohy, a docela mě tenkrát štvalo, že to poznal. To si penis fakt nezasloužil. Markův penis je totiž dokonalost sama… elegantní, vznešený, vkusný a chutný, prostě špičková kvalita. Velikost tak akorát, na délku i na šířku pasuje skvěle… a rád. A má neobyčejně blahodárný vliv na mou pleť. Pokaždé, když si ho šoupnu mezi nohy, jsem pak celá růžová, svěží a šťavnatá a v oku se mi zjeví taková překrásná navlhlá jiskra. Je zkrátka ideální… něco jako tenhle deo body sprej malina vanilka. Tím si to občas dělám, když se mi nechce běžet přes celý byt do nočního stolku pro mého černého, možná trochu přerostlého pomocníka. Marek mu říká pomocník… legrační, že jo. Takže vzhledem k tomu, že si v rámci počestnosti nemůžu v koupelně jen tak vystavit maketu pánského přirození, je tenhle, už mnoho týdnů prázdný sprej, povýšen do funkce tajný pomocník v záloze. Stojí tady na poličce, v pozoru a připraven k použití v případě nouze. Má dlaň se zcela sama a velice šikovně zavrtává mezi stehna a… proboha… tak jo… tak jo, udělám to. Šmátrám po záložníkovi, zády se opírám o stěnu a rozevírám stehna… mám to nacvičený. S erotikou to nemá nic společného, je to čistě jen potřeba tělesného uspokojení, uvolnění, odreagování a takového celkového rozveselení. Takže jako vždycky… záložníka do levé ruky a opatrně ho nechat vklouznout dovnitř… když říkám opatrně, tak myslím pomalu a s citem, protože co si budeme vykládat – sprej není penis a nepovolí ani o milimetr. A proč do levé? Ne, nejsem levák, jen tu pravou, tu šikovnější ruku, potřebuju někde jinde… o něco výš, hned pod čárkou medově zlatých chloupků. Tam se na samém dně choulí malý nenápadný hrdina, do kterého je vměstnána veškerá slast světa… no, mého těla určitě… jo, tady je… jo. Zavírám oči a představuju si Markův penis… představuju si, co asi cítí, když ho zanořuje mezi mé pootevřené rty… a já ho pevně objímám… a on se šponuje, natlačuje se dovnitř a hlasitě oddechuje… už bude, cítím to… ano, ano… ano!… uhmmmm!!! Ježiši, já jsem ale čuně… snad mě neslyšel. Rychle oplachuju malinu vanilku od toho lepkavého nadělení, otevírám tubu se sprchovým gelem, namačkávám si plnou dlaň a krouživými pohyby roztírám světle růžovou hmotu po svém těle, to abych pronikavou vůní jasmínu překryla aroma orgasmu, které se před malým okamžikem rozvilo celou místností. Dobrý… teď rychle oholit, vyčistit zuby, a co je zvlášť důležité, nanést pleťovou masku.

Pleťovou masku si dávám každé ráno. Dělají to tak všechny topmodelky, čili i já. Byla jsem totiž tváří časopisu Zelenina stokrát jinak, a to speciálu červen 1990. Objevena jsem byla ve druhém pololetí šesté třídy, konkrétně během hodiny civilní obrany, zrovna když jsme nacvičovali manipulaci s plynovými maskami. Vzhledem k tomu, že trpím alergií na ajatin, byla jsem jako jediná tohoto praktického výcviku ušetřena, což mne těšilo hned ze dvou důvodů. Jednak se jednalo o masky dost vyšlé z módy a jednak to značně zjednodušilo práci redakčního týmu, který vtrhl do učebny, aby z našich řad vybral vhodného kandidáta na ztvárnění modelu k článku Hlávkový salát, nepostradatelný společník každého ambiciózního školáka. Oddíl pěti profesionálů rozrazil dveře, plynové masky a já jsme k nim obrátily své tváře, podsaditý kreativec s fotoaparátem na krku zmonitoroval prostor, namířil na mne ukazováčkem a vzkřikl „támhleta“. Zatímco se mí spolužáci snažili vysoukat z masek, aby mohli slovně vyjádřit svůj názor (zpod několika filtrů zaznělo něco jako „na hohno“ a „fenato vyferu“), já jsem odkráčela na běžeckou dráhu, kde jsem pózovala s rýčem, motyčkou, kyblíkem slepičího trusu a hlávkou salátu v podpaží. K velké radosti mých zatrpklých spolužáků vyšel čtvrtého června speciál, na jehož čtrnácté straně pózoval Petr Balón, žák 7. C, kteroužto tragédii jsem si vysvětlovala tím, že jemu se do podpaží vešly hlávky dvě. Takže pro případ, že by se mezi dveřmi nečekaně zjevil štáb časopisu Život s troubou a hledal tvář článku Vydlabaná kedlubna, záruka dobré nálady, snažím se vypadat čerstvě a k nakousnutí vždy a za každých okolností.

Stojím tedy před toaletní skříňkou a s ukazováčkem přimknutým k pravému koutku úst přemýšlím, která z pleťových masek by se hodila na mou kedlubnu dneska. Prohrabávám se arsenálem zázračných pytlíčků se vším možným… heřmánek, šnečí extrakt, aloe s okurkou, Q10, bambucké máslo, výtažek z perel… tak třeba tuhle limitovanou edici Japanese girl. Matlám si něco, co vypadá jako rozmixovaná rýžová kaše na obličej… ještě tady trochu, tááák, bezva. Podle návodu mám deset minut, takže rychle do kuchyně, postavit vodu na čaj, zapnout troubu a vyhrabat z  mrazáku croissanty… a hlavně uvařit kafe. Bez kafe a cigára bych nepřežila. Vlastně… Marek nemá rád, když říkám kafe. Mám prý říkat káva. Takže… bez kávy a cigára bych nepřežila. Marek nekouří. Je to muž, co jde s dobou a v rámci svého zdraví a tělesné kondice se s tím rozhodl skoncovat. Já, navzdory překážkám v podobě zákona o zákazu svobodného zamořování ovzduší a obtěžování okolí, či veřejně rozšířenému klišé, že kdo hulí, je blb, s tím prostě přestat nedokážu. A možná ani nechci. Ano, chutná mi to, a kromě toho, co bych z toho života měla? Piju vodu – to kvůli kaloriím, pomalu nejím, za chlapama nelítám a ve sprše si to dělám jen občas… takže kafe a cigáro je pro mě takovým malým relaxačním rituálem… ummm, to je vůně… tak, hotovo, všechno mám připravené, rychle zpátky do koupelny.

Stoupám si před umyvadlo, otáčím kohoutkem, předkláním se, strkám obličej k dlaním nabírajícím proud vlažné vody a smývám hydratační pleťovou masku se sto dvaceti procentním účinkem v boji proti projevům stárnutí. Navlhčeným kosmetickým polštářkem to dolů nejde, to už mám vyzkoušený. Jednou jsem vyrazila s kydancem bahna z Mrtvého moře rozmáznutým nad pravým uchem, a všimla jsem si toho až při obědě, když se bahno začalo vlivem nezdravého městského prostředí drobit, a jedna jeho část mi spadla do polívky a ta druhá se nad ní pohupovala přilepená na vlasu uvolněném z módního nedbalého drdolu. Takže nabrat vodu a pořádně rozšmrdlat, hlavně tady nad ušima… dobrý… zvedám hlavu z umyvadla a mžourám na sebe do zrcadla. Já teda fakt nevím, o co se tady každej den tak trapně snažím… účinek evidentně míjí cíl a můj projev je, zvláště takhle zblízka, ve stavu mírného vykročení k podobě vyžilá účastnice reality show. A to jsem byla tváří časopisu Zelenina stokrát jinak! Hledám prázdný obal od zázračného obličejového omlazovadla, otáčím ho a čtu… „zanechává pleť hedvábně jemnou a vláčnou“… no, vláčná je, to je pravda, možná až moc… zvláště tady dole by nemusela tak plandat. Podvodníci! No, snad to nějak zamaskuju. Nanáším na sebe hmotu v barvě nedopečené housky, pak housky mírně připálené a nakonec trochu narůžovělého prášku, co má vytvořit dojem zdravíčka. Skvělý… už vypadám dostatečně zdravě, teď něco málo šedé na horní víčka, řasenku, rtěnku… nádhera… počkat, co to tady? Našoupávám se nad umyvadlo a nakláním se ke svému obrazu v zrcadle… jooo, to je jen ospalek obarvený očními stíny… napřimuju malíček a nabírám tu příšernost na nehet. Tak, a teď učesat. Hmmm… jak to vymyslím dneska? Mám si je nechat rozpuštěný… nebo drdol… nebo culík? Na rozpuštěný nemám náladu… děsně to šimrá a překáží, a když se předkloním, lítá to všude možně. Takže to vidím na klasiku. Sčesávám si vlasy na týl hlavy a všechny do jednoho je spoutávám gumičkou… ukaž… zprava dobrý, zleva taky… paráda… jsi kočka! Stojím před zrcadlem, a aniž bych ze sebe spustila oči, skláním hlavu, otevírám ústa a rty špulím do písmene O. ÓÓÓ… nádhera, a zvlášť ty přimhouřený oči… to bude šílet, až se bude shora koukat, jak mu ho kouřím. Zkouším mhouření očních víček do té nejsexy polohy a několikrát grimasu šelmovsky smyslného pohledu opakuju, to abych se pokochala tou naprostou přirozeností a ženskou lačností. Jo, jo, v kuřbě jsem nepřekonatelná. Vím to. Už mnohokrát to při tom vykřikoval… „jsi úžasná, jsi skvělá, uhmmmm, jo, kuř ho… už bude, uhmmm… jsi nepřekonatelná, Teri“. Ano, říká mi Teri. Tereza mu při sexu nějak neleze z pusy, nebo co. Dobrá, jdeme na to… ÓÓÓ, pěkně ti ho obejmu a obkroužím ti ho jazykem, pak si tě ochutnám celého, naberu si tě čtyřikrát, pětkrát, šestkrát… proboha, sedm dvacet, nestíhám! Tak fofr, mám jenom pět minut… klusem do kuchyně, hodit rozpéct tři croissanty, vylovit z konve pytlík s čajem, zapnout Markův notebook, vyťukat heslo v…o…l…v…o - to je jeho auto (já mám Alfu a, zřejmě následkem neschopnosti naučit se cokoli nazpaměť, heslo 12345), zalít Markovo kafe, tedy kávu, hrnek postavit vedle klávesnice, vyndat z trouby ty croissanty, šoupnout je na talířek a to celé spolu s čajem na jídelní sůl… sedm dvacet pět, dobrý… hurá do ložnice a probudit ho… tak na sex už nezbyl čas… zase.

„Marku…,“ špitám mu do ucha a rty se mu otírám o tvář.

„Marku… vstávej… za pět půl osmý.“

„Ummm… už zase?“ kroutí pusu, pootevírá vnitřní koutek pravého oka a snaží se odfouknout pramen mých vlasů, jenž se dotýká jeho nosních dírek.

„Zase…“

Zase? Neměla bych mu spíš říct miluju tě, otevři oči a obejmi mě? Ummm… ne, radši ne, nebudu ho zdržovat takovýma blbostma. Musí do práce. Ano, práce je mu podle všeho vším. Zřejmě představuje jakousi formu jeho vnitřního chlapského sebeuspokojení, že je schopen ulovit mamuta a dotáhnout ho k rodinnému krbu. Evidentně si neuvědomuje, že je chlap i bez toho, aby se dennodenně od rána do večera honil za stádem tlustokožců, které v podstatě ani nepotřebujeme, jelikož nám stačí kuře, a kromě toho se nám mamut nevejde do mrazáku a nemáme brusinky, jež by se k němu docela hodily a na které, kdyby tedy chtěl, by mohl jít se mnou, protože vím, kde rostou. Zapuzuju představu našich nahých těl, bezstarostně se válejících v porostu lesních plodů, a soustřeďuju se na krutou realitu, tedy na své poslání. Nikoli na udržování ohně a jeho penisu ve stavu neustálého žáru, to je v dnešní emancipované době činnost naprosto nežádoucí, ale na každodenní snahu nahnat do jámy mamuta druhého, protože sousedi jich už mají pět a tvrdí, že nic tak vzrušujícího, jako je osobní vlastnictví třiceti pěti tun žrádla, doposud nezažili, a kromě toho prý půjdou a vymění si ho za dva pytle zátek od Rychlejch špuntů, protože se doslechli, že kdo jich nevlastní alespoň pět kilo, není in. Vzhledem k trendu moderní doby, vzhledem k všeobecnému povědomí o materiálních potřebách dynamického člověka a vzhledem k tomu, že je už půl osmé, setrvám nohama na zemi – tedy spíš u sebe, nebudu ho blbě rozptylovat a zůstanu u toho „zase…“

„Zase… vstávej pupíku, přijdeš pozdě.“

Ano, věta „přijdeš pozdě“ účinkuje skvěle a výsledek se dostavuje takřka okamžitě. Marek se hrabe z postele a jeden po druhém vykonává své ranní rituály, a to v tomto pořadí… napije se čaje, navštíví toaletu, usedne ke stolu a spořádá dva croissanty (jeden vždycky nechá, ale já mu dávám tři, to kdyby měl náhodou větší hlad než včera), dopije čaj, přemístí se k pracovnímu stolu, chopí se myši, vlítne na internet a pročítá si aktuální novinky z domova a ze zahraničí, přičemž popíjí svou kávu. Pak se přesune do koupelny, asi tak osm devět minut se různě čistí a zušlechťuje (poslední dobou mu to ale trvá spíš minut čtrnáct patnáct – asi slábne, nebo co), oblékne se, políbí mě, řekne „tak já jdu, ahoj“ a jde.

„Tak já jdu, ahoj.“

„Ahoj, měj se hezky, a jeď opatrně…,“ nastavuju mu rty k polibku a rovnám mu límeček košile.

„Já jezdím vždycky opatrně…“

„Tak večer…“

„Večer… čau.“

„Čau.“

Zavírám za ním dveře a otáčím se, zhluboka se nadechuju a mířím zpět k ranním rituálům. K těm svým. Ano, také mám předodchodové rituály. Každodenní. V tomto pořadí… poklidit, narvat nádobí do myčky, vyluxovat (večer už nemám náladu a kromě toho Marek nesnáší řev vysavače), zkontrolovat čistotu bílé sanitární keramiky a případně jí obnovit, něco na sebe hodit, myslím tím samozřejmě nějaké šatstvo, parfém a brejle (ano, nosím brýle… už od sedmnácti), uvařit ještě jedno kafe, najít cigára, otevřít okno, sednout si na parapet a zapálit si, usrkávat to kafe, na nic nemyslet a kochat se pohledem na zahradu, kterou jsem kamínek po kamínku, kytičku po kytičce a travičku po travičce dala dohromady… já sama. Jsem totiž borec. Jsem geniální, děsně šikovná a takřka nenahraditelná. A taky jsem samozřejmě inteligentní, vtipná, krásná a v kuřbě jsem nepřekonatelná… ale o tom jsem se už, myslím, zmiňovala. Ale počkat, co to je, támhle to?… pampeliška!… uprostřed mého anglického trávníku… no to snad ne! Tak dneska to nestíhám, zítra taky ne, takže hned v sobotu ráno vezmu šroubovák a vlítnu na ní. Šroubovákem jde vyďoubávání pampelišek nejlíp… takovým tím velkým, placatým. Marek jich má v bedně plno. Je to totiž domácí kutil. Tak jednou dvakrát do roka se sebere, vytáhne hasák a opraví například kapající kohoutek, neodtahující digestoř či vodním kamenem ucpanou sprchovou hlavici. Většinou to probíhá tak, že udělá po celém bytě děsnej bordel, neustále vykřikuje „budeme potřebovat kýbl“, „budeme potřebovat kladivo“ či „budeme potřebovat štafle“, což v překladu znamená „najdi kýbl“, „podej mi kladivo“ a „přines štafle“, a zatímco já lítám jako blbec, můj milý stojí, tváří se důležitě a řeší problém. Načež se zamyslí a sdělí mi, že už kýbl, kladivo či štafle potřebovat nebudeme, jelikož potřebujeme koupit novou baterii, digestoř či sprchu. Jo, jo… co bych si bez něj počala… ta pampeliška mě ale štve… jo, jo, je to můj šikula! Tak, dopít kafe, vajgl típnout o parapet… ježiši, tady už je po mně ale flek… snad to půjde dolů… dloubu do černé seškvařeniny nehtem a zkouším stupeň jejího přilnutí k měděnému plechu. Hm, tak na to budu muset vzít hrubou sílu… nebo písek. Tak v sobotu. Vezmu to z jedné vody na čisto i s tou blbou pampeliškou.

Seskakuju z okna, máčím vajgl v hrnku s lógrem a házím ho do koše. Abyste tomu rozuměli… máčím ho kvůli předejetí požáru vzniklého vznícením použitého papírového kapesníku od nedostatečně uhašené jiskřičky. A jelikož se chystám opustit byt a odpadkový koš zde zůstane bez dozoru, sám a nevysypaný, máčím pořádně, a pro jistotu ještě jednou. Ne, nejsem paranoik se sklonem k vytváření nejrůznějších konspiračních teorií, jak tvrdí můj milý, jsem jen krutý realista… ano, realita je někdy krutější, než se zdá. A teď svačinu. Co si dám, co si dám?… třeba ten croissant od snídaně. Skláním se pod sporák, hrabu ve třetím šuplíku a hledám igeliťák, co není pokydaný marmeládou z koblih, zbytky rozpláclé broskve či plný semínek máku. Je to ale fuška, protože třetí šuplík je narván nejrůznějšími, velice potřebnými věcmi, jež nemohu jen tak vyhodit. Mám tam schovanou starou sadu příborů ve zbytkovém počtu šestnáct a půl kusů (původně dvacet čtyři), léta nepoužité formičky na vánoční cukroví, nefunkční ponorný mixér, asi milión igelitových a papírových tašek, utěrky (některé děravé, některé propálené), houbičky na nádobí, několik brček z Mekáče, klubko bílého provázku, vteřinové lepidlo a nůžky, kterými nejde nic ustřihnout. Někdy mám pocit, že je můj třetí šuplík něco jako bezedný hrnec, protože jak jinak by se tam všechen ten bordel vešel… a hele, tenhle je docela čistej… vyklepávám z pomačkaného pytlíku seschlé drobky, házím do něj croissant a to celé umisťuju do kabelky. Svačinu s sebou nosím vždycky. Pravidelně kolem jedenácté totiž chytám hlaďáka. Pravděpodobně to bude tím, že nesnídám. Už od devatenácti. Od té doby, kdy moje kamarádka Danica potřebovala shodit devět kilogramů nadváhy a donutila mě, ať s ní držím basu.

Danicu jsem potkala na střední, a kdyby ji jednoho pochmurného odpoledne nenapadlo, že se nechá zaměstnat jako krupiérka na zaoceánské výletní lodi, nekroužila by teď s kostkou v ruce někde po Karibiku, ale s nákupní taškou po Náměstí Republiky, a potkávala bych se s ní dodnes. No, škoda. Zřejmě přišla na to, že její prvotřídní vlastnosti Náměstí Republiky tak nějak náležitě nedocení, o čemž musím chtě nechtě prohlásit, že je to v podstatě fakt. Danica totiž byla… a s největší pravděpodobností stále je… nekontrolovatelný živel. Měla blond vlasy do pasu, rudé nehty, temperament středomořských krásek, zvučné er a řidičák, ale co je nejdůležitější, oplývala pro mě dost exotickou vlastností, co se týče potřeby sexuálního vybití průměrné studentky střední školy. Disponovala databází s interním názvem Ztracená vejce, jež obsahovala spojení na několik desítek nabíječů čekatelů a kterou neváhala rozšířit kdykoli, kdy k tomu nastala vhodná příležitost, na což jsem přišla hned v prvním ročníku, konkrétně ve večerních hodinách dvacátého šestého prosince poté, co sbalila jakéhosi Miloslava, vlekaře lanové dráhy Herlíkovice – Žalý, společně s kterým zdemolovali lůžko penzionu Malina, kde jsme my dvě trávily víkend za výhodnou cenu. Jo, a naučila mě kouřit (cigarety pochopitelně) a pokrčeným prostředníčkem cvrnkat vajgly ležící na bříšku palce na vzdálenost čtyř metrů, za což jsem jí věnovala svůj žlutý svetr. S Danicou jsme seděly čtyři roky v lavici (každé všední dopoledne) a po nejrůznějších zábavních podnicích (téměř každé odpoledne), kde mě, aniž bych ji o to výslovně žádala, seznamovala se svými kamarády a kamarádkami, z nichž někteří byli… jak jen to říct… poněkud zvláštní. Tak namátkou třeba prsatá Soňa. Soňa pracovala jako asistentka v České televizi a byla hospitalizovaná pro anorexii mentalis. Jednou se nás zeptala, jestli nás taky tak děsně tahá, když si vyměňujeme vložky, kterýžto problém byl záhy vyřešen na základě odhalení, že si je místo na kalhotky lepí přímo na tělo, což ve mně vzbudilo pochybnosti ohledně správnosti diagnózy, pro kterou byla přijata na psychiatrickou kliniku.

Nebo Danicin kamarád Louis… byl něco jako umělecký fotograf na volné noze, jenž toužil zachytit mé nahé tělo ve svitu Luny. Ujistil mě, že se nemusím ničeho obávat, a kdybych nakonec přece jen pocítila nějaké nepřekonatelné zábrany, pozve svého úžasného a zkušeného kámoše Pepého, který mě zcela jistě z nervozity vyvede.

Dále pak Rikardo, jehož bylo zakázáno oslovovat Ríša, Rišan, či dokonce Rišánek, jelikož je prý ve skutečnosti Siciliánec jak vystřižený, říkal… nebo vyšitý?… teď nevím. Rikardo na to nešel tak romanticky jako Louis… prostě mi navrhnul, abych zaskočila k němu domů a tam mu ho přeblafla, jelikož to tak dělají veškeré Prcčiny přítelkyně (Danicini známí jí důvěrně oslovovali Prcka, což je prý odvozenina od jména Danica, jehož zkráceninou je Ica, kteroužto zkráceninu lze zdrobnit na Icka, jež přímo vybízí k vytvoření metafory Prcka, tedy přenesenému pojmenování na základě neformálního vyjádření jejího mravně pokleslého životního stylu).

Přes to, že jsem si nebyla až tak jistá, z jakého důvodu se Danica obklopuje výhradně psychopatickými úchyly, seznámila jsem jí se svým tehdejším chlapcem, sofistikovaným umělcem z dobré rodiny… ale asi si nepadli do oka, nebo co, jelikož umělec tvrdil, že je to blbá slepice, což slepici nevadilo, protože podle ní bylo to mý hovado pěknej vůl. Takže tahle Danica mě v době mého tělesného růstu donutila zhubnout šest kilo, což je pravděpodobně příčinou mých dvou nedovyvinutých ozdob hrudního koše. Co k tomu dodat… prostě katastrofa. A kromě toho, děsnější tři neděle jsem fakt nezažila. K obědu vařená ryba, k večeři plátek šunky a paprika… a k snídani nic a kafe… bez cukru… to znamená hořký. Víte, jak dlouho průměrnému člověku trvá, než v něm dennodenně opakovaná činnost zanechá trvalý následek v podobě zvyku a železné košile? Za jak dlouho ji vykonává takřka automaticky, bez nervů v kýblu a rád? Odborníci (pravděpodobně britští vědci, protože kdo jiný by zkoumal takové ptákoviny) zjistili, že dvacet dní. To znamená tři neděle. Vzhledem k tomu, že z několika předešlých průzkumů vyplývá, že se řadím mezi nadprůměrně průměrné občany, dvacet jedna dní na hořké kávě a bez snídaně na mně podle předpokladů zanechalo následek v podobě ranního nechutenství a potřeby půl litru neslazeného kafe. Ale na druhou stranu to s tou mou průměrností asi nebude tak horké, jelikož například už sedm let prakticky denně luxuju, žehlím, utírám prach a myju nádobí, a nic… žádný návyk, žádná železná košile. Zřejmě budu nějaká výjimka, nebo co. Ano, to zní docela hezky… jsem výjimečná žena… výjimečná… žena… výjimečná žena… jsi magor a máš šest minut zpoždění!

Takže poklusem… odpadkový koš je zajištěn, teď už jen obejít byt, zkontrolovat okna, elektrické spotřebiče, sebe, načechrat si vlasy a nahonit prsa, obout se, najít kabelku, prohrabat jí a zjistit, jestli s sebou mám kapesník, pomádu na rty, peněženku a mobil, mrknout, jestli mi Marek neposlal zprávu „miluju tě, nemůžu bez tebe být“ nebo tak něco, sbalit cigára a klíče… a můžu.

„Tak já jdu, ahoj…,“ posílám vzdušný polibek našemu hnízdečku bezmezné lásky a nabírám směr ruch velkoměsta.

„Jé, čau Terezice…,“ slyším za zády v okamžiku, kdy si mezi zuby vkládám pytlík se svačinou, abych se mohla oběma rukama ponořit na dno kabelky a vyhrabala z ní klíčky od auta.

„Jé, ahoj, Sandro…“

Sandra je má dlouholetá přítelkyně. Je krásnější, vyšší, štíhlejší a komplikovanější než já, a kdykoli ji spatřím, mám zvláštně neodbytný pocit, že jí ty její balkóny co nevidět spadnou. Nicméně na balkónech číslo pět založila svou kariéru profesionální ženy a na můj vkus dost nemravně využívá velkorysosti mužů, kteří jsou přesvědčeni, že na pětkách je založeno veškeré pozemské bytí. Jen jednou se jí to trochu vymklo, to když se spustila s devizovým cizincem, majitelem Padovské betonárky, jenž jí nabídl jednak své srdce a jednak letenku za životem mezi oleandry, středomořským vánkem a lodičkami od Versaceho. Neváhala ani minutu, řekla mi „heč“ a s jasnou představou, že se bude po zbytek života válet u bazénu a popíjet Cinzano, nasedla do letadla a zamířila za vidinou své úžasné zahraniční budoucnosti. Její materiálně a emočně zářivá budoucnost se bohužel k jejímu velkému zklamání již několik hodin po přistání rozpadla na prach, a to v okamžiku, kdy tak nějak prozřela poté, co vstoupila na dvorek jakési vesnické ratejny, kde jí Italský velkotovárník obul do holinek a donutil, aby společně s jeho matkou šlapaly betonovou směs do prkenného rámečku za účelem ruční výroby panelů tři na metr dvacet, o kterémžto zážitku se dodnes nerada zmiňuje.

Se Sandrou se s menšími přestávkami milujeme už od první třídy. Naše vzájemné sympatie jsou neobyčejně vřelé, a to i přes to, že jsme byly vystaveny mnohým překážkám v podobě nelítostných životních konfrontací. Například té s tou bramborou. To bylo ve třídě sedmé, když jsme společně s absolventkami předmětu vaření měly předvést absolventům předmětu dílny, co jsme se za celý školní rok naučily, čili jaké jsme zručné, kulinářsky zocelené a existenčně prvotřídně vybavené domácí hospodyňky, což by se prý mládencům mohlo jednou v budoucnu hodit, jelikož jim to usnadní výběr vhodné životní soudružky. Postavily jsme se tedy do řady, každá jsme vyfásly po jedné bramboře a jednom příborovém noži a na signál „teď“ jsme se jaly bramboru loupat s tím, že která z nás ji oloupe nejrychleji, bude oficiálně dekorována titulem hospodyňka ze všech hospodyněk nejúžasnější. Přes to, že nejúžasnější jsem vždycky byla (jsem a pochopitelně vždycky budu) já, vyhrála Sandra. Skončila jsem těsně druhá, a jelikož ji mládenci počali vyhazovat do vzduchu za současného skandování „Sandra… Sandra… Sandra“, nedostala jsem prostor pro vznesení protestu ohledně nespravedlnosti co se týče velikosti mé brambory a tuposti mého příborového nože, na základě čehož jsem se musela smířit se skutečností, že život je tak nějak nelidsky nemilosrdný a že prvenství je do značné míry ovlivněno tím, jaká brambora na vás zrovna vyjde.

Jak jsem tedy řekla, se Sandrou se znám už od základky. Je provdaná za Honzíka a říká, že má velký péro. Vzhledem k jejímu smyslu řídit se vlastním rozumem, jakožto díky zaměření získávat podrobné informace o věcech, o kterých sice nemá ani páru, nicméně ji velice zajímají, byla vždy o krok přede mnou, co se velikosti péra a jeho celkové funkčnosti týče. Ano, byla to ona, kdo mi v šesté třídě vysvětlil, jak to dělají motýlci, čili co obnáší a jakým způsobem dochází k množení druhu, tedy k reprodukčnímu společenskému aktu. Zodpověděla mi otázky týkající se sexu, mužského těla a záhadného drakobijce, o kterém jsem věděla pouze to, že ho chlapci nosí v trenkách. Vysvětlila mi, že se pan záhadný skládá ze dvou částí. Ta první, co je nahoře, je dlouhá, doutníkovitá a poněkud trčí. Ta druhá, vespod, je menší, dvojitě oválná a poněkud visí. Názorně mi to předvedla vztyčením předloktí jedné ruky a zaťatou pěstí ruky druhé, kterou si přiložila dolů k loktu. Chápavě jsem pokyvovala hlavou a zuby si skousla dolní ret v očekávání, co přijde dál. Dál se s výrazem zodpovědného kantora hrdinně jala poslání vysvětlit mi něco jako princip chodu vznětového motoru. Používala učebnicové výrazy jako žena, muž, pohlaví, orgán, kmitočet… a znělo to velmi odborně. V podstatě mi vysvětlila, že do mě někdo zarazí svou trčící část až po okraj a opakujícími se pohyby sem a tam do mě bude zároveň cpát i část visící. Neustále jsem pokyvovala hlavou, zuby si ohlodávala ret a koulela očima, to abych vypadala, že vše naprosto přesně chápu, i když jsem nechápala prakticky nic. Neporozuměla jsem totiž tomu, že tam, kam se vejdou sotva špičky dvou prstíků, by se mohlo narvat něco zvící velikosti předloktí a zaťaté pěsti. Nabytá informacemi jsem se rozhodla, že si to nejdřív musím vyzkoušet sama. Přes veškerou snahu se mi podařilo pouze ke špičkám dvou prstíků přidat třetí, což mě utvrdilo v přesvědčení, že je to pěkná blbost… a jestli ne, tak že to asi nebude žádná sranda. Tento ohromující poznatek ovlivnil můj celkový pohled na sex v tom smyslu, že jsem nechápala, jak se to vůbec nějaké může líbit a proč si něco tak šíleného nechá dělat. Fuj!