SÍŤ PAVUČINY

THOMAS ED LI

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2022

Copyright © Thomas Ed Li 2012

Copyright © Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-143-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-144-5 (mobi verze)

ISBN: 978-80-260-1507-9 (tištěná verze)

Motto

Vnímat duševní pocity, třídit informace, přemýšlet nad životem a budoucností.

Nás dělá lidmi po dobu dvě sta tisíc let.

Na naší planetě existují monumentální díla, která vznikla pomocí fyzikálních zákonů, které jsme zatím ještě neobjevili.

Vědět, že je něco možné a existuje to, dá se na to sáhnout a vizuálně si ověřit skutečnost, je obrovská nápověda k důležitému objevu fyzikálního zákona, který v blízké budoucnosti významně ovlivní naši historii.

Člověk pozoruje svět kolem sebe a ptá se …proč….,

ale zamyslí se, zasní a odpoví si,….. proč ne……

Thomas Ed Li

Pokud někoho na Havaji pozdravíte Aloha…….

znamená to,

že oba dva cítíte a uznáváte, že se v tom okamžiku nacházíte v přítomnosti Boha…….

Knihu věnuji všem, kdo vnímají svou duši a podřizují tomu své svědomí.

Poutavý příběh, prokládaný technickými a historickými informacemi, které umožní pochopit osu dějových souvislostí.

Část první

SPIRÁLA PAVUČINY

Úvodem.

Začínáte číst knihu, která ve vyvolených jedincích probudí šestý smysl, o jehož přítomnosti ve svém mozku neměli zatím ani tušení. Nám normálním lidem poodhalí zákulisí života geniálních jedinců a skutečných vládců planety, kteří myslí na naši budoucnost a řeší problémy naší hektické současnosti.

V knize je použita faktografie, která jasně vymezuje probíhající děj.

Několik let jsem zvažoval rozhodnutí, zda mám právo zveřejnit informace, které jsem omylem a těžko vysvětlitelnou shodou okolností získal, díky schopnosti, o které jsem nikdy neměl ani nejmenší tušení. Omlouvám se čtenářům a plně respektuji pohoršení, které kniha vyvolá v určitých vědeckých a teologických kruzích, pro fakta použitá v knize.

Většina použitých materiálů je ale snadno dostupná a známá. Bohužel si zatím nikdo nevšimnul souvislostí, které tak jasně ukazují pravdu. Každý z Vás může najít v běžně dostupných médiích důkazy, které potvrdí pravdivost, myšlenek a informací, které tvoří osu příběhu. Snadno si tak ověříte fakta, potvrzující skutečnost.

Měla být navždy utajena? Sami posuďte, zda právem.

1

Slunce, které splnilo svůj úkol a během dne prohřálo žulovou dlažbu náměstí, pomalu měnilo své paprsky ve stíny, kterými zlehka prokreslovalo nádhernou sochu jezdce na koni, majestátně vévodícímu obrovskému náměstí.

Vytvářelo tak krásnou kulisu letního odpoledne, které překypovalo životem. Mladí lidé, ze všech koutů světa postávali nebo posedávali kolem podstavce bronzového monumentu, který jako by vyzařoval obrovské množství síly a vnitřní energie zásobující podvědomí většiny přítomných.

Mladá žena lehce procházela mezi posedávajícími skupinkami mladých lidí. Blond vlasy, postava bývalé několika násobné Miss. Letní, černobílé, proužkované šaty dávaly vyniknout osobnosti, která okamžitě zaujala každého, kdo ji spatřil. Její éterická přítomnost sklízela jenom těžce skrývaný obdiv většiny přítomných mužů. Nepřivádělo ji to ale do sebemenších rozpaků. Byla zvyklá přijímat komplimenty, nebo pouze obdivné pohledy všude, kde byla zrovna přítomná. Skromnost v jejím nitru spíše vzbuzovala mírnou nervozitu, která ale na jejím chování nebyla znát.

Při letmém pohledu na dominantního, bronzového jezdce na koni jako by se zamyslela, zastavila se, rozhlédla a zlehka se posadila na žulový podstavec sochy. Opřela se zády o vyleštěný kámen, vlasy jí sklouzly na ramena a její oči upřené na nedaleké parkoviště jako by vyhasly ….

Smrt, která ji zasáhla, se musela určitě ještě dlouho rozpačitě červenat, když viděla, co způsobila. Smrt ale pouze provází lidskou sobeckost a bezohlednost, proto rychle opustila náměstí a pospíchala dál za svou prací.

V nedaleké historické budově plavovlasý mladík s výraznými slovanskými rysy, kterému perfektně střižený tmavý oblek zvýrazňoval vypracovanou, svalnatou, atletickou postavu, starým trikem s telefonem obratně oklamal pozornost ostrahy a rychle vyběhl po bílém mramorovém schodišti, které ústilo do chodby rozdělující kanceláře a technickou část budovy. Kamerový systém na chvíli přerušil pomocí malého koženého kufříku, který obsahoval elektronické zařízení, běžně používané bytovými zloději. Přístroj dokázal vyvinout výboj vysokého napětí, který okamžitě, na krátkou dobu vyřadil z provozu veškerou elektroniku, kterou měl v dosahu. Mladík tak bez větších problémů zaměstnal ostrahu, způsobem, který potřeboval.

Snadno si poradil se zámkem ve dveřích, které bez zaváhání identifikoval jako ty pravé a vstoupil do kanceláře, která byla dočasně bez elektronického zabezpečení. Kancelář byla zařízena vkusným mahagonovým nábytkem, který byl rozmístěn na dřevěné mozaikové podlaze. Ze dvou vedle sebe umístěných oken, byl výhled na nejznámější náměstí ve městě, na Václavské náměstí. Měl jenom několik minut na to, aby se zorientoval v místnosti a našel složku s nažloutlým sešitem, který si chtěl odnést i s datovým nosičem, který obsahoval zálohu fotodokumentace.

Díky několikatýdennímu sledování místnosti, za pomoci nejmodernější špionážní techniky, kterou disponovalo jenom několik bezpečnostních služeb na světě a samozřejmě také podsvětí, se mladíkovi podařilo hledané předměty rychle nalézt. Na trezoru, který byl skrytý pod obrazem panoramatu Hradčan ve zdi hned vedle dveří, navolil vstupní kód. Dvířka se se slabým cvaknutím lehce otevřela. Nažloutlý deník a záloha dat na flash memory, ve tvaru rtěnky, ležely hned v horní přihrádce, mladík je se studeným úsměvem zastrčil do vnitřní kapsy saka a rychle vyšel na chodbu. Z jeho jednání vyzařoval klid a sebevědomí.

Zastaralý, zablokovaný elektronický bezpečnostní systém, který se vzpamatovával ze zásahu vetřelce, se pomalým restartem vracel do své základní funkce. To mladíkovi umožnilo pohodlně seběhnout schodiště a bezpečně opustit budovu, aniž by ho někdo zpozoroval. Během dalších pěti minut nasednul do malého sportovního automobilu, který parkoval nedaleko budovy a odjel, aniž by někdo zaregistroval jeho přítomnost.

2

Alex před několika týdny anonymně daroval ženě, která nehybně seděla pod sochou, miniaturu symbolu země, v jejímž hlavním městě musel získat dokumenty, které mladá žena vlastnila. Odměna, kterou měl přislíbenou při předání dokumentů od místního šéfa podsvětí, měla mladému zločinci zajistit několik let snadného, finančně bezstarostného života. Miniatura byla tak precizně vypracovaná, že dar, který přinesl poslíček, se přímo vnutil na pracovní stůl, ženy, která byla zvyklá na různé dárky a pozornosti. Tentokrát jí bylo sice podezřelé, že se dárce nepřihlásil, ale mávla nad tím rukou a bronzovou miniaturu sochy koně a jezdce si postavila na leštěnou plochu stolu.

„A byla to opravdu nádherná dekorace“, která se sice prodávala v několika obchodech, ale zlacená socha pod skleněnou kupolí na vkusném podstavci byla unikátní upomínkový předmět, který nebyl běžně v prodeji.

Nevěděla, že pod kopulí je kamera snímající úhel tři sta šedesát stupňů a citlivý prostorový mikrofon. Zařízení bylo samozřejmě vybaveno výkonným vysilačem a silným solárním zdrojem elektrického proudu

Díky tomuto elektronickému zázraku Alex trpělivě několik týdnů sledoval činnost v pracovně mladé ženy a bylo se opravdu na co dívat, do detailu si osvojil její zvyky i místa, kde ukládala dokumenty, které studovala. Hesla trezoru i všechna telefonní čísla, které používala. Byla tak krásná, že když si představil, že ji musí nakonec zabít, pokládal to podvědomě za svatokrádež. Díky citlivému objektivu a mikrofonu, které byly jedním z posledních výkřiků techniky, brzy vstoupil i do jejího intimního života a bylo to ještě zajímavější, než úkol, na který se připravoval. Alex si pohrával s myšlenkou nesplnit úkol, který přijal, ale rychle procitnul. Věděl, jak krutý konec by následoval.

O tom, co dokáže mafie, která ovládá většinu dění ve městě neměl žádné pochybnosti, mohl se již několikrát přesvědčit o surovosti, s jakou se dokázala pomstít jeho několika bývalým přátelům za nesplnění úkolu, byla opravdu krutě přesvědčivá. …… Uvědomil si, že musí akci dotáhnout do konce.

Nechtěl za svůj náhle probuzený cit zaplatit životem, a proto byl nakonec spokojen, když zjistil, kde je hledaný dokument a jak snadno ho lze získat.

Akci naplánoval a provedl s precizností sobě vlastní, ruská mafie mu svěřovala jenom ty nejzodpovědnější a nejsložitější úkoly. Jeho specialitou byly korupční dary politikům, zástupcům města a policie. Během několika let se spřátelil s většinou vlivných lidí v zemi, s lidmi, kteří „bděli“ nad státními financemi, rozhodovali o miliardách, kterými disponovalo město, stavebními nebo armádními zakázkami a hlavně měli pod kontrolou bezpečnostní složky policie, soudce i státní zástupce. Běžné likvidace nepohodlných lidí svěřoval šéf mafie „Vor v zakoně“ řadovým členům, kteří se rekrutovali z bývalé KGB. Oficiálně dávno neexistující organizace, prakticky ovládala život ve městě, které na to jenom překvapeně shlíželo. Politici, radní a lobbisté ovládaní skupinou zákulisních individuí se do roku 2014 věnovali hromadění majetku a tiše při tom spolupracovali s mafií napojenou na ruskou rozvědku, která pomalu začala plnit sen ruských politiků o obnovení ruského impéria. Otevírala jim to okénka v zákonech, které ochotně připravili zákonodárci s pomocí lobbistů v parlamentu. Konkurenční zločinecká organizace, která na sebe občas chabě upozornila nějakou menší lumpárnou, tak jenom úspěšně mlžila a odvracela pozornost, od nich samých.

Alex se na blízké dálnici zařadil se svým Porsche do rychle jedoucího pruhu a nikým nesledován zamířil do své rezidence. Nevěděl nic o obsahu nažloutlého sešitu, ale to, co díky týdennímu sledování mladé ženy zjistil, ho jako laika ohromilo. Věděl ale, že jeho povinností je co nejdřív zapomenout.

Ženu chladnokrevně zavraždil metodou, která se používá pouze ve výjimečných případech, a proto se ji téměř nikdy nepodaří odhalit. Běžné policejní a lékařské šetření odhalí pouze náhlé selhání srdce s následkem smrti, toxické ani žádné jiné vyšetření nic podezřelého nezjistí.

Vražednou zbraň se podařilo vymyslet v Rusku na počátku šedesátých let a byla používána k likvidaci nepohodlných odpůrců režimu žijících v exilu.

Do fotoaparátu, věrné kopie Canonu 7D s objektivem 70/200 f4, který spolehlivě plní funkci plynové pistole, je do objektivu důmyslně nainstalována baňka s tenkostěnným sklem. Skleněná koule je naplněna plynem, jehož složení se podařilo náhodně objevit během studia záhadných úmrtí ve starých kryptách, při odhalování egyptských památek. Díky shodě okolností se podařilo izolovat molekuly plynu, který úspěšně vraždil vykradače hrobek. Následně bylo v laboratorních podmínkách vyrobeno několik litrů tohoto unikátního zabijáka. Pro vojenské využití plyn nebyl vhodný pro svoji prudkou těkavost, a proto rychle upadl v zapomnění, pouze generálové z KGB věděli, jak a kde plyn použít, ale kvůli nebezpečí z prozrazení s ním moc neplýtvali. To zabránilo rozšíření tohoto objevu a konkurenční tajné služby o nebezpečné zbrani neměly sebemenší tušení. Jedna z obětí skleněné plynové koule byl kdysi i Ukrajinec Banderov, kterému Rusko nemohlo zapomenout, způsob jeho jednání a myšlení během druhé světové války.

Skleněná baňka vystřelená z kamery dokáže za bezvětří s přesností několika centimetrů zasáhnout obličej člověka. Na vzdálenost deseti metrů se pak dokáže skleněná koule nehlučně rozbít o obličej oběti a pouze jedno vdechnutí způsobí během několika vteřin smrtelný spánek. Napadená osoba v prvním okamžiku nic necítí, v prvních vteřinách na malátnost reaguje pokusem posadit se nebo si lehnout, další průběh je velmi rychlý a bezbolestná smrt nastává okamžitě. V případě snížené koncentrace plynu oběť do dvou let zemře na leukémii.

Alex signálem z mobilu otevřel vjezdová vrata své rezidence a za chvíli byl v bezpečí za vysokými zdmi elektronikou prošpikované vily, která se ukrývala hluboko v lese na obrovském soukromém pozemku, který byl prakticky nedobytný. Byla to architektonicky velmi povedená jednopatrová budova z bílého pískovce, skla, oceli, dřeva a ostře pálených cihel, obklopovaly ji vzrostlé borovice. Anglickému pěstěnému trávníku dominoval obdélníkový bazén, který navazoval na terasu před domem. Vyasfaltovaná příjezdová cesta končila před garáží, do které se daly pohodlně zaparkovat čtyři auta. Alex vilu obýval se svými tělesnými strážci a spolupracovníky, zajišťujícími chod domácnosti. Tato diplomatická rezidence nevzbuzovala žádné podezření starousedlíků. Spíše naopak byla vzorem štědrosti při různých dobročinných akcích v blízkém okolí.

Aniž by studoval obsah svého úlovku, uzamknul ho do trezoru a pomocí smluveného telefonického kódu dal zprávu šéfovi, který si akci objednal a velmi štědrou zálohou Alexe přesvědčil o důležitosti jeho poslání.

3

Tom Hunt byl sympatický padesátník jeho vysoká svalnatá postava, krátce střižené tmavé vlasy, pravidelný obličej usmívajícího se sympaťáka, svým vzhledem připomínal spíš muže z filmové branže, než špičkového vědeckého specialistu, který žije z renty. Jeho tmavý, proužkovaný oblek navržený známou módní ikonou jenom podtrhoval sílu jeho osobnosti. Pozornost okolí ale přitahoval víc, než si sám přál. Po odbavovacích formalitách, se mu rychle podařilo splynout s pasažéry Boeingu, který se líně odlepil z New Yorského letiště a zamířil se svými cestujícími do Paříže. Tom tuto cestu absolvoval již mnohokrát, ale nikdy se neubránil nepříjemnému pocitu, kterému se po přesunu do jiného časového pásma jeho organizmus chvíli vzpíral a dával to najevo dost nepříjemnou únavou a tlakem v zátylku hlavy.

Tuto únavu navíc znásobila cesta, na kterou se vypravil včera z Havajského ostrova Mauí, kde trávil spokojený život vědce a rentiéra na volné noze, ale naléhavost s jakou ho přítel, kterého již mnoho let neviděl, prosil o schůzku, změnila jeho program. Okamžitě přerušil svou vědeckou práci prokládanou lenošením a vypravil se na setkání, o němž mu do telefonu přítel nechtěl dát žádné bližší informace.

Jenom silný vztah z dřívějška, který oba spojoval. Toma přinutil k co nejrychlejšímu jednání.

Klimatizovaný pokoj hotelu Peninsula působil jako oáza v tropickém vedru, které panovalo v betonové džungli, jak někteří bezohlední pisálci famózní Jablko…. New York nazývali. Po krátkém přátelském rozhovoru si muži objednali pití k hotelovému bazénu a v úplně prázdném Wellness centru se posadili do křesel v rohu u velkého proskleného okna. Palmy, které byly ve velkých květináčích usazeny v jejich blízkosti, opticky rušily výhled na bar, kde sympatický mladík hispánského vzezření leštil sklenice a občas si zažongloval s lahvemi drahého pití, aby si tak zkrátil chvíli sladkého nicnedělání do příchodu dalších hostů. Příjemné šumění bazénu podtrhovalo luxus, kterým byli obklopeni, a současně působilo, jako rušička případného odposlechu. Křesla si otočili zády k bazénu, aby nebyli rušeni ve svém rozhovoru.

Výhled na Pátou avenue a do centra Manhatanu působil uklidňujícím dojmem na dva muže, kteří se dlouho neviděli.

Mark Grant se znal s Tomem z Harvardu, a zatím co Tom se specializoval na fyziku a s ní spojenou problematiku nestandardního přenosu energie. Mark získal doktorát z fyziky se specializací na komunikační technologie. Pohodlně seděli v hlubokých křeslech a tiše probírali situaci, která během posledních hodin plně zaměstnávala bezpečnostní složky země.

Informace, která před několika dny jako blesk zasáhla úzký okruh vedení NSA, prakticky ovládající ty nejzásadnější rozhodnutí Bílého domu, přiměla samotné vedení organizace i jeho okolí k tak intenzivní činnosti, že se to dalo srovnat snad jen s obdobím po 11.září. Zpravodajské sledování NSA zachytilo zprávu z Evropy o objevu dokumentu, po kterém slídily generace tajných služeb celého světa velkou část minulého století. Dokument objevila v archivu po otci profesorka, která o jeho informační a strategické hodnotě neměla ani sebemenší tušení.

Mark začal pomalu, s uklidňující gestikulací rukou a zachmuřeným výrazem v obličeji popisovat děj, který připomínal začátek zajímavého filmu, jehož hlavní hrdinou je vynálezce, který významně ovlivnil kvalitu našeho současného života, známá osobnost z přelomu devatenáctého a dvacátého století Nikola Tesla.

„Teslovi během pobytu v Praze někdo odcizil deník, ve kterém měl uloženy poznámky a schémata, která se detailně zabývala přenosem energie o výkonu několika tisíc kilowat za pomoci vodivosti zemského jádra.“

Tomovi se změnil výraz v obličeji a přerušil výklad nedočkavou otázkou.

„Slyšel jsem, že Tesla měl období, které si neuměl vysvětlit, kdy současně s bolestí v zátylku a oslnivé záře, která mu úplně zkoncentrovala myšlení, dokázal kvantifikovat ty nejznámější a nejpřevratnější objevy, které významně ovlivňují naši současnost.“

Marku se uvolnil výraz v obličeji, zkřížil si dlaně na stole a začal se usmívat.

„Vidím, že jsem Tě správně doporučil. Vedení NSA neví o nikom, kdo dokáže správně analyzovat poznámky, které geniální Tesla nechal v deníku, bohužel se mu nepodařilo dokončit realizaci objevu. O genialitě projektu, který byl před dokončením, nedokázal přesvědčit bankéře Morgana, ale možná, že to byli právě finanční giganti té doby, jejichž zisky by Teslův objev ohrozil.“

Tom, který se podobnou problematikou zabýval celý život, se dávno smířil s myšlenkou, že vědecké podklady, po nichž se usilovně pídilo tolik kvalitních vědců a historiků, jsou pouhou fámou, zakládající se na mylné informaci z přelomu 19 a 20 století.

Oba muži pochopili, že rozhovor je u konce, ještě si chvilku poklábosili o běžných osobních věcech a rozešli se, každý za svým.

Tom po schůzce s přítelem okamžitě odjel na letiště, kde se mu podařilo chytit poslední let do Paříže.

V Evropské pobočce organizace NSA byly připraveny detailní informace, které jeho přítel neznal. Že všechno spěchá a zároveň souvisí s otázkou národní bezpečnosti, mu bylo tak jasné, že odcestoval pouze s notebookem, bez kterého si svou každodenní existenci nedokázal představit.

Tom patřil k několika vědcům, kteří měli unikátní nadčasový prototyp malého notebooku testovaného pro CIA ve zkušebním provozu. Cestoval jenom tak bez zavazadel, která lidé vlastnící tak uklidňující konto,…které patřilo Tomovi, vlastně ani nepotřebují.

Letadlo plynule klouzalo nad Atlantikem, a Tom usnul. Díky sedadlu v první třídě si bezvadně odpočinul, vzbudil ho až přistávací manévr a všechny ty rutinní úkony spojené s přistáním. Odbavení na letišti proběhlo hladce, pouze úřednice z kontroly pasů si prohlížela Tomovu fotografii tak dlouho, že čekal žádost o autogram, nakonec ho s úsměvným mrknutím pustila do Paříže.

Taxík Toma vysadil v přízemí La Défense. V mrakodrapu bylo prázdno po dávno skončené pracovní době. Kancelář firmy, která oficiálně působí na trhu s realitami, ukrývala přítomnost sídla, ve kterém se sbíhaly nitky informací organizace z celé Evropy.

V jednom z nejvyšších pater mrakodrapu se za nenápadnými dveřmi skrývala vstupní místnost, která každého návštěvníka měla okamžitě přesvědčit o solidnosti a úspěšnosti firmy, která za nimi působila na trhu s prodejem nemovitostí. Tom se po vstupu hlavními dveřmi ocitnul v příjímací hale, kde ho sympatická, všemi pěti P obdařená hosteska přivítala s profesionálním úsměvem.

„Pan Hack Vás očekává, ale bohužel….“ Znovu se usmála, „s dovolením“ a přiložila Tomovi k obličeji prostorový scaner, který vyhodnotil jeho oční zornice, tvar hlavy, způsob dýchání a výslovnost jména Tom Hunt. Tom se posadil do hlubokého, koženého křesla, na které mu následně dívka ukázala. Musel čekat na shodu s údaji, které prověřoval počítač. To, co v dobrém filmu trvá několik vteřin, ve skutečnosti trvalo asi pět minut. Tom si pozorně prohlížel prostor kolem sebe, ten představoval dokonalou kopii vstupní haly úspěšné realitní kanceláře. Černou koženou sedačku obklopovaly palmy, bambusové keře se spoustou tropických květin, to vše ozvučoval pramen křišťálové vody, který tryskal z bílé mramorové podlahy, aby se vzápětí usadil na lesklé, žulové skále, jejíž černou barvu podtrhovaly citlivě umístěné světelné bodovky. Proud vody tvořený zpočátku několika pramínky zesílil, aby následně přešel v silný vodopád, který později nenápadně a postupně mizel, kdesi mezi lesklými černými balvany, které měl Tom u nohou.

Místnosti dominovalo pracoviště, dívky zodpovídající za profesionální přijetí příchozích návštěvníků. Dívka sedící za skleněnou deskou stolu, byla tak okouzlující, že by ji s určitostí zaměstnala kterákoliv modelingová agentura.

Skleněnou oválnou plochu stolu vytvaroval velmi dobrý architekt, kolem její sedící postavy s takovou bravurou, že Tom, který se marně snažil zkoumat zajímavou uměleckou plastiku na zdi za jejími zády, umělecké dílo představovalo staré ulice Paříže. Nedokázal odolat, i když se o to marně snažil a každou chvíli zabloudil očima skrze skleněnou stolovou desku na nádherné nohy, které měla dívka vystavené pod stolem. Zjistil, že ho daleko víc přitahuje to, co nabízel pohled skrze skleněnou desku stolu. Krása staré Paříže neměla nárok na jeho pozornost, musela počkat.

Nádherná nymfa bohužel po pípnutí počítače vstala a uvedla ho do hlavního sálu, který s realitní kanceláří neměl už nic společného. Obrovské místnosti o velikosti poloviny tenisového kurtu vévodil velký dotykový do oblouku tvarovaný display o velikosti čtyři krát dvanáct metrů v nejvyšším grafickém rozlišení jaký, Tom ještě nikdy neviděl. Čtyři řady do půl kruhu uspořádaných terminálů plně zaměstnávaly pozornost týmu dvaceti mužů a žen, kteří o nějaké pracovní době v budově asi neměli ani zdání.

Týmu, který trpělivě vyhodnocoval údaje z telekomunikačních satelitů a od zpravodajců dislokovaných v Evropě.

NSA tak ilegálně a bez vědomí místních vlád sledovala teroristické organizace, ale samozřejmě tak díky propracovanému informačnímu systému odvrátila několik zdrcujících útoků, které Evropě hrozily, za to jsou NSA občané Evropy snad občas vděčni, aniž by o tom věděli…..

Asistentka Toma přivedla do místnosti, kterou od sálu oddělovalo jednostranně průhledné sklo, tam za leštěným dřevem vykládaným stolem seděl prošedivělý šedesátník, v perfektním tmavě modrém obleku, který po otevření dveří okamžitě vyskočil, aby Toma přivítal. Skrze skleněnou stěnu měl perfektní přehled o tom, co se děje u jednotlivých terminálů i na obrovském displeji. Okamžitě spatřil Toma, který vstoupil a zvědavě se rozhlížel po sále, kde se sbíhaly nitky informací z celé Evropy. Otevřel prosklené dveře do sálu, aby hosta co nejdřív přivítal. Srdečně potřásl Tomovi rukou, dívka je představila a odešla připravovat kávu, se kterou oba muži souhlasili. Jonathan Hack ředitel pařížské pobočky Tomovi znovu vysvětlil to, co v hotelu Peninsula už jednou slyšel. Musí v Praze vyzvednout a prověřit nějaký starý, nažloutlý deník Nikoly Tesly s údaji, které můžou znamenat zvrat v chápání fyzikálních zákonů a přinést obrovskou úlevu lidem, závislých na energetických gigantech, které kdysi tak sobecky a neprozíravě Teslu přibrzdily před dokončením vývoje.

Jonathan Hack Tomovi okrajově vysvětlil, že ústředí, nedávno nařídilo utajené přestěhování analytického centra do Prahy z důvodu osobitého postoje Francie k některým problémům, které úzce souvisely přímo s činností NSA v Evropě. NSA v rámci svého tajného programu PRISM monitorovala činnost radikálů v Evropě, předáním informací o teroristické buňce zabránila sérii bombových útoků na území Německa. Současně se ale na stůl operátorů dostaly přepisy telefonních hovorů německé kancléřky, a to po vyzrazení vážně narušilo přátelské vztahy mezi oběma zeměmi. Tom obdivoval Francii, kreativitu a talent většiny Francouzů, proto nechápal myšlení některých francouzských politiků, kteří svým myšlením snižovali autoritu hrdého národa a Francie, která vždy představovala kulturní pilíř Evropy.

Francouzští vládní představitelé svým jednáním uvedli ve zmatek všechny osobnosti zodpovědné za stabilitu Tomovy vlasti, i když jenom někteří to oficiálně dávali najevo.

Po počátečních rozpacích a nedůvěře se pro většinu pracovníků tato informace změnila v příjemnou změnu. Praha se díky své kráse a vstřícnému postoji českých úřadů postupně stala víc než důstojnou nástupkyní a nové technické vybavení z říše snů, o kterém byli předběžně informováni, opravdu potěšilo snad všechny, kteří zprvu pochybovali o smysluplnosti akce.

V Paříži byly ale připraveny vstupní informace, které Tomovi usnadní první kontakt v Praze s profesorkou, která vlastní dokumenty, tak dlouho hledané. Tom si základní informace prostudoval a rozhodl se, že dokončí spánek na kožené pohovce v příjímací hale, aby ráno co nejrychleji pokračoval do Prahy. Bohužel nymfě přece jenom skončila pracovní doba a odešla domů.

4

Ranní let Paříž – Praha byl plně obsazený, Česko jako nejrychleji se rozvíjející evropská ekonomika přitahovalo v poslední době manažery a obchodníky z celého světa. Podnikání v České republice se v poslední době stalo módou a o kvalitní kontakty nebyla nouze.

Let proběhl rychle a bezproblémově. Po přistání Tom okamžitě zamířil taxíkem z letiště do centra, kde se měl setkat s profesorkou, která byla ochotná spolupracovat, a která neskrývala osobní nadšení, když jí byl Tom doporučen ke konzultaci.

Taxík lehce zdolával cestu do centra, pouze v jednom úseku byl donucen téměř zastavit, aby se vyhnul luxusnímu Mercedesu jedoucímu v protisměru, řidič velmi spěchal na letiště, patřil zřejmě k těm lidem, kteří se stále někam ženou a pracovní vypětí je pro ně vším. Tom mu viděl do obličeje, vlastně jí. Automobil řídila černovlasá žena středních let hispánského vzezření a její obličej byl tak krásný, že se nedal zapomenout. Vryl se asi do paměti každému, kdo ženu někdy spatřil.

Kolem Tomova taxíku se přehnala se studeným bezohledným výrazem, aby vzápětí zmizela v dopravním zmatku, který způsobila. Tom situaci zaregistroval jenom podvědomě, protože se v duchu připravoval na jednání, ke kterému za chvíli dojde.

Bohužel……zpozdil se

5

Sandra byla Alexovi představena před čtrnácti dny na večírku, který pořádal bohatý ruský podnikatel žijící v Praze. Měla za úkol upoutat Alexovu pozornost a předat mu svou vizitku. Nebyl to žádný problém. Alexovi se rusovlasá žena na první pohled velmi líbila její smyslná postava, mahagonový odstín letních přiléhavých šatů a hluboký dekolt upoutaly pozornost většiny přítomných mužů. Telefon, který dominoval na zlacené vizitce se rychle zařadil mezi Alexovy nejoblíbenější čísla, které vyhledával na svém mobilu.

Večer po akci „sešit“ jak svou zdařilou akci sám nazval, Sandru zavolal, aby se dlouho a nevázaně bavili v Alexově rezidenci. Alex byl tak spokojený sám se sebou, že zapomněl na ostražitost, která mu byla zatím vždy vlastní a rozhodl se odměnit v přítomnosti Sandry oslavou, za svou nedávno dokončenou práci. Šampaňské, které společně vypili, by nezkušené jedince určitě nadlouho odrovnalo.

Sandra ale po celou dobu myslela na úkol, který ji s Alexem svedl dohromady. Mladý muž neměl ani nejmenší potuchy o temné stránce života dívky, se kterou se tak rychle a snadno seznámil.

Pro Sandru jako bývalou zkušenou uspavačku nebyl problém vhodit v nestřeženém okamžiku Alexovi do sklenice tabletu, která Alexe za chvíli poslala do říše snů. Poté co se ujistila, že spí hlubokým spánkem, snadno otevřela trezor, jehož kód měla napsaný v mobilu a bylo pro ni hračkou najít dokumenty, které Alex s tak krutou profesionální dokonalostí získal.

Alex jí kupodivu plně důvěřoval, úplně ji podcenil.

Potom klidně zavřela trezor, nasedla do auta a odjela z vily na schůzku spojenou s předáním dokumentů šéfovi. Při odjezdu byla provázena obdivnými pohledy nic netušících mužů z ochranky, kterým lehce s úsměvem pokynula.

To, že se Alex asi neprobudil, ji začalo vrtat v hlavě až později, když se jí několik dní neozval, ale moc se tím nezabývala, v jejím povolání to nebylo nic neobvyklého. Splnila příkaz, který dostala a rychle pochopila, že jí nepřísluší nad tím moc přemýšlet.

Naposledy jí myšlenka na Alexe probleskla v hlavě při ranní cestě z podniku, kde byla zaměstnána. Musela zastavit na červenou v křižovatce, kde frekventovaná magistrála protínala centrum města. Z auta, které zastavilo vedle jejího vozidla a to takovým způsobem, že nemohla otevřít dveře. Vyskočili dva muži, jeden z nich se okamžitě usadil vedle ní. Druhý se vmáčknul na zadní sedadlo její malé Škodovky. Všechno to proběhlo rychle, během několika sekund, Sandru ochromila hrůza. Muži se ironicky, pobaveně usmívali, páchli nějakým sladkým parfémem a alkoholem.

Na semaforu naskočila zelená. V tom okamžiku Sandra ucítila škrtidlo, které se jí ovinulo kolem krku a její vrah jí tiše pošeptal jméno ….“Alex“, byla to poslední slova, které v životě slyšela.

Rozcuchaný mladík tak s radostí a ochotně splnil rozkaz šéfa, který nařídil smrt Sandry i Alexe.

6

Tom vstoupil do historického domu, který byl součástí náměstí, jehož dominantou byla nádherná socha jezdce na koni. Tom se pod ní na chvíli zastavil a s překvapením ucítil sílu energie, kterou monument vyzařoval do jeho smyslů.

Tomem projela úžasně silná energie, která ho na chvíli téměř ochromila „to jsem naposled cítil v Stonehenge a v Puma Punku“ pomyslel si a trochu se zachvěl.

Byl ohromen silou, kterou mu socha doplnila energii do jeho center vnímání, přesto dál rychle pokračoval na místo schůzky.

Byl ohlášen na jedenáct hodin, a proto trpělivě čekal ve vstupní hale na přijetí. Profesorka Simona, nebyla ještě v kanceláři. Posadil se proto do křesla v hale a očekával triumfální jednání s koncem, které jeho jméno nesmazatelně zapíše do historie.

Z rozjímání ho vyrušil drobný úředník s výrazem lokaje ve tváři.

„Prosím pojďte za mnou“ pozval Toma slušnou angličtinou dovnitř.

Rychle ho provedl částí budovy, kde sídlila administrativa a za chvíli mu úslužně otevíral dveře, do kanceláře ředitele historické nadace, pro kterou profesorka pracovala. Tom vstoupil do moderně zařízené pracovny člověka, jehož výraz v obličeji prozrazoval něco mezi strachem a zklamáním.

Petr Rokl byl sympatický čtyřicátník, tmavé husté vlasy a dokonale střižený knír umocňovaly jeho pravidelný obličej, ten netajil smutek, který mu ochromoval všechny jeho smysly. Módně zmačkaný světlý oblek z něho dělal velmi přitažlivého muže, který vždy dosáhnul na to, co si předsevzal. Vedl historický ústav už patnáct let a profesorka Simona byla ženou, do které byl dlouho, potají a hlavně nešťastně zamilovaný, aniž ona cokoliv tušila. Její náhlá smrt ho zranila víc než kohokoliv jiného. Byl sice ženatý, ale jeho manželství již několik let byla jenom formalita, se kterou se on i jeho žena dávno smířili a manželství udržovali jenom kvůli dětem.

„Profesorka Simona včera náhle zemřela na srdeční slabost“

Sdělil to Tomovi zastřeným hlasem, několikrát polknul, jako by chtěl ještě něco říct, ale nakonec se odmlčel.

Z Toma jako by vyprchal na okamžik život, bylo pro něho kruté dozvědět se o náhlé smrti ženy, kvůli které obletěl půl zeměkoule.

Přestože už existovala zpráva o přirozené smrti, nezapochyboval ani vteřinu o důvodu, který mladou ženu vyprovodil z tohoto světa, nevěřil v náhlé úmrtí mladé, zdravé ženy, která omylem získala informace, po kterých slídilo tolik vědeckých pracovišť, ale taky grázlů po celém světě. Náhle si uvědomil, že celá jeho cesta se v tomto okamžiku změnila ve smutný turistický výlet a akci dokončí asi někdo mladší a schopnější, než za koho se sám pokládal.

Bohužel se znovu spletl……

7

Monika byla dívka, která svou inteligencí, odvahou a šarmem dokázala být jako novinářka velmi nepříjemná lidem, kteří mohli díky svým konexím nebo štědrým bankovním kontům přesvědčit policii o své bezúhonnosti. Její pronikavé oči upoutaly pozornost každého, kdo s ní přišel do styku, několik pih, dlouhé vlnité rusé vlasy, štíhlá postava v džínách a pohodlné bílé halence působily dojmem chytré sympatické dívky, která jde cílevědomě za svým. Monika dokázala jako vynikající investigativní novinářka vyřešit případy, které budí dodnes hodně vlivných osobností v zemi ze spaní.

Tom seděl v její malé kanceláři a pozoroval, jak její bystré oči sledují každý jeho pohyb. V místnosti seděli s Monikou tři další muži, kolegové žurnalisti, kteří se občas zapojili do hovoru, Monika jim plně důvěřovala. Dokázali společně rozplést několik korupčních afér v zemi, která trpěla pod tíhou politické byrokracie. Oči Moniky jako by četly odpovědi, které Tom nemůže dát. Tom jí nemohl vysvětlit situaci, do které se dostal díky příkazu nejvyšších míst organizace NSA, která ho na misi vyslala, a i kdyby se o to pokusil, nedokázal by složit celou mozaiku příběhu, ve kterém sám začínal hrát důležitou roli.

Byl pověřen získáním ztracených dokumentů ne pro své detektivní schopnosti, které byly určitě nedostačující pro tak zodpovědný úkol, ale pro vědecké znalosti, které ho řadily mezi úzkou skupinu lidí na zeměkouli, kteří byli zasvěceni do informací, které svou důležitostí jsou schopny psát dějiny jinak, než bylo oficiálně vládami a představiteli církví dovoleno.

Naopak pro Moniku bylo jednoduchou rutinní záležitostí získat od svých známých policistů záznam z pouličních kamer, které odhalily poslední okamžiky života mladé profesorky, před tím, než se posadila na okraj podstavce sochy a zemřela. Získala tak fotografie muže, který působil jako vášnivý kameraman, pokud by nepřerušil záběr ihned po tom, co mladá žena zemřela.

Monika pomalu projížděla na počítači záběry z pouliční kamery, která se štěstím zachytila mladíka se světlou kšticí, který svoji zrcadlovku dlouho zaostřoval do prostoru, kde procházela profesorka Simona.

„Podívejte se.“

Vykřikla vzrušeně Monika a všichni čtyři muži včetně Toma začali zkoumat zpomalený záběr, na kterém profesorka Simona svižnou chůzí prochází kolem sochy. Fotograf, jehož blonďaté vlasy na černobílém záběru jsou nepřehlédnutelné, má zrcadlovku namířenou do místa, kde se Simona zastavuje a usedá na podstavec sochy. Její tělo se sveze do nepřirozené polohy a o její okamžité smrti nemůže být nejmenší pochybnost. V tom okamžiku vášnivý fotograf přeruší záběr a spěšně odchází k nedaleko zaparkovanému Porsche Carera, do kterého odkládá fotoaparát a rychle spěchá do budovy, ze které před chvílí vyšla Simona.

„Bingo …..není jasné jak ji zabil, ale byl to určitě on.“ Suše prohlásil tmavovlasý, nakrátko ostříhaný muž s vysokým čelem a bezvadně střiženým plnovousem, jeho fyzická přitažlivost a inteligence z něho udělaly moderátora investigativního pořadu v místní televizi. Bohužel ho smetly intriky politických zločinců a matadorů české politiky, které do roku 2014 devastovaly zemi. Jeho zkušenosti z boje s korupcí z něho udělaly symbol národa, který neúnavně sváděl bitvy s hlubokým podhoubím korupčního prostředí. Zatím bohužel prohrával vysoko na body. Monika i další dva muži v místnosti k němu vzhlíželi s úctou a Tom, který nerozuměl česky, rychle pochopil………S vážným výrazem v obličeji zarazil Moniku, která mu perfektní angličtinou začala vysvětlovat indicie, které ukazovaly na vraha krásné Simony.

Velmi rychle získali popis pravděpodobného vraha, i když nebylo jasné, co se vlastně před očima tolika svědků odehrálo. Motiv, o kterém Tom Moniku jenom mlhavě informoval, nedával důvod podrobně zjišťovat způsob vraždy, nebyl na to čas.

Zjistit totožnost náhodného kameramana, jehož plavé, vlnité vlasy působily při pohledu shora jako jasný cíl, nebude snadné, ale jeho odjezd automobilem se podařilo zachytit na dalším náhodném záběru kamery, a ten bude rozhodujícím vodítkem při hledání jeho totožnosti.

Monika ale nedoporučovala a Tom neměl ani náznak zájmu obrátit se na policii, byl to tak komplikovaný případ s nejasnými informacemi, že i schopní a ostřílení policisté, kteří nepochybně v zemi jsou, by nevyřešili problém rychle a bez publicity o kterou Tom neměl zájem.

Tom se rozhodoval, zda po konzultaci s NSA zavolat někomu známému ze CIA, ale uvědomil si, že na to není čas.

Monika se rozhodla vést vyšetřování způsobem sobě vlastním. Její osobní kontakty na policii a na místní podsvětí, jí doporučily před několika lety místního varietního umělce, který se pohyboval na těch nejvyhlášenějších VIP soukromých večírcích a dokázal osobitým způsobem získávat potřebné informace o lidech, kteří byli stále obklopeni ochrankou, a proto nabyli přesvědčení o své absolutní bezpečnosti.

8

Klaun Bolek, jeden z nejvyhledávanějších animátorů soukromých večírků v Praze, se pokoušel právě zaujmout rozjařenou společnost svou scénkou břichomluvce. Bolek byl vysoký, vousatý sympaťák s kloboukem, kterým se pokoušel zastínit svůj velký nos.