 JÁ JSEM VÝBORNÁ ŘIDIČKA

Lenka Macháčková

Informace pro uživatele

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2019

© Lenka Macháčková

Cover © Lenka Macháčková

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-088-2 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-089-9 (mobi verze)

NOMEN OMEN

Všechno to začalo v první třídě Základní školy Lidových milicí, tenkrát, v době pracovních sobot (to byly soboty, jež i po zavedení pětidenního pracovního týdne zůstaly pracovní, a to buď jako další pracovní den navíc, nebo jako náhrada za některý státem uznaný svátek… to jen tak na vysvětlenou, aby byla mladší generace v obraze). Tedy… všechno to začalo v první třídě Základní školy Lidových milicí, když nám soudružka učitelka Sýkorová rozdávala bleděmodré sešity a na přední stranu tiskla razítka rozmanitých zvířátek, abychom si sešity poznali do té doby, než nás naučí číst a psát, říkala. Vysvětlila nám též, že každý dostaneme zvířátko jiné, to aby se nám to nepletlo a ona aby v tom neměla… (větu bohužel nedokončila, tudíž nemohu stanovit, co přesně v tom soudružka učitelka nechtěla mít). Těšila jsem se, až přijdu na řadu a dostanu otisk kočičky, popřípadě berušky, jelikož ta by také vcelku šla, ovšem ta kočička, ta by byla naprosto senzační. Vzorně sedíc, s nedočkavostí jsem očekávala oražení kočičkou…. Markétka byla ovečka, Simonka králíček, Janička srnečka, Zuzanka včelička... no, a mně soudružka učitelka loupla husu, a tak nějak se to se mnou táhne celý život.

Nevím, čím to je, ale zřejmě to bude kombinace nespravedlnosti a působení škodlivých sociogenních činitelů, nebo co, protože jinak si to nedovedu vysvětlit, tu husu. Ale jestli to náhodou nebude tou emancipací. Jo, jo, emancipace… to je vynález! Bohužel, ne pro mě. Jenomže… v rámci vyproštění něžného pohlaví ze závislosti na komsi, získání svobody, společenské nezávislosti a rovných práv se cpou husy všude možně, a trend doby zavedl všeobecný standard, aby tak konaly i ty husy z nás, které po emancipovanosti v podstatě nijak zvlášť netouží a v důsledcích na ní nespatřují nic nezávislého, natož pak svobodného. Nechápu, co rovnoprávného ženy vidí například v tom, že si úplně samy a dobrovolně vymění děravou pneumatiku na automobilu, o němž ví pouze to, že se jím jezdí na nákupy. Jo, jo, kde jsou ty doby, kdy bylo mé pohlaví považováno za něžné…

Takže co jsem tím vlastně chtěla říct? Chtěla jsem jen naznačit, že si mnohdy skutečně připadám jako ta husa, která mi v první třídě přistála na sešitě, a soudružka učitelka, když jsem vznesla protest proti jejímu výběru zvířátka pro tak líbeznou, roztomilou a křehkou dívenku jako jsem já, mi vysvětlila, že husička je zvířátko moc užitečné a že už nemám otravovat, jelikož tu nemá jenom mě.

HUSA VE VLASTNÍ ŠŤÁVĚ
aneb
EXTERIÉR ELEGANTNÍ, VELMI VHODNÁ K VÝSTAVÁM

Jsem spolumajitelkou toho nejúžasnějšího zadku, co kdy kdo spatřil. Já vlastním jeho pravou půli, levou pak Macháček, tedy jeho právoplatný nositel. Nicméně… svým někdejším rozhodnutím, že si to rozdám s krasotinkami, jež měly na Macháčkovu zadnici názor shodný s tím mým, tedy rozhodnutím, že se zhostím něčeho, co svět doposud neviděl, jsem na sebe v jistém smyslu upletla bič. Abyste tomu rozuměli, Macháček totiž, na co sáhne, to mu jde, a ke všemu při tom vypadá líp než Hugh Jackman, prostě úžasně, což, jak jsem se již snažila naznačit, můj případ rozhodně není. Úžasně vypadám pouze v záři růžové svíce, obestřená perletí, krajkovím a šifónem, ale toho se nedá v normálním životě moc využít, zvláště pak, když se po vás chce, abyste se chovala rozumně a nevyhýbala se činnostem, v nichž běžní lidé nalezli zalíbení, tedy cosi příjemného, vzrušujícího a nezapomenutelného. Jelikož nemohu brát mínění společnosti na lehkou váhu, jelikož mám potřebu emočně kladných a přátelských kontaktů s lidstvem a jelikož jsem se zapletla s člověkem, jenž si s nevšední vášní zpříjemňuje kdeco, jsem nucena čas od času z toho šifónu vylézt a předstírat, že o ničem jiném, než šplhat ve čtyřicetistupňovém vedru na chorvatskou velehoru, jsem nesnila.

Macháček se totiž poté, co zjistil, že se od něj nemíním hnout, rozhodl, že od základů překope mé otřesné návyky kavárenského povaleče, že mi bude oporou a poskytne mi výcvik v podobě tréninku rozvoje mých dovedností a fyzické kondice jako takové. Pravil, že se nemusím obávat, že stupeň zátěže zvolí s ohledem k mé celkové výkonnosti a odolnosti a že než se naděju, budu sportovcem tisíciletí. Na můj návrh, že budu stát, z povzdálí vše sledovat a vstřebávat co se dá, zakoulel očima, pravil „fajn, popojedem“, zamyslel se a vytvořil jakýsi tréninkový plán, pomocí něhož se ze mne měla do tří měsíců stát mistryně světa v hodinovém desetiboji. Pro vaši představu uvádím několik z mnoha činností, jež jsem v rámci rozvoje svých dovedností byla donucena podstoupit a díky kterým je ze mne lepší člověk.

Byla jsem navlečena do růžového cyklistického oblečku, místy přecházejícího do plastického, oranžovožlutého vzoru. Řekla jsem Macháčkovi, že tohle tedy přehnal, že mít na sobě takovýto obleček je ostudné, jelikož v něm vypadám jako bonbón. Macháček odvětil, že na mém místě by bonbón neřešil, jelikož vlastním i oblečky, ve kterých vypadám jako jitrnice. Načež mne posadil na horské kolo a řekl „jedem“. Tedy jsem jela. Jela jsem v lijáku po rozbahněném, čerstvě pooraném poli, a to tak, že do kopce. Hroudy hlíny na pneumatikách vytvořily obal v šířce dvaceti centimetrů, mé zlatavé oční linky se vpily kamsi do oblasti lícních kostí, měla jsem hlad a neměla deštník, což způsobilo, že jsem nechytla balanc, nýbrž nerva a vodoteč nezpevněné úvozové stezky a rozmázla se na jejím dně jak široká, tak zlatavá. Macháček řekl „Co tu blbneš? Ty vypadáš. Cos dělala?“, vytáhla jsem tedy pudřenku, optala se „Tohle je to místečko, co tě rozčiluje, mám pravdu?“ a přepudrovala si nos.

Jakožto vodák jsem po sedm dní seděla na háčku borce (tedy Macháčka), jenž tvrdil, že nepádluju dostatečně razantně, jelikož musí neustále dělat kontra, nebo co, čímž prý zcela záměrně způsobuju, že co díky jemu uplujeme dopředu, musí díky mně zase vykontrovat dozadu, to abychom se neustále nenořili do pobřežních houštin, ze kterých na mě padají hnusní brouci a klíšťata, tudíž se nesoustřeďuju na plavbu, nýbrž se chovám neprofesionálně, vřískám a k vrcholu všeho odmítám čůrat do peřejí, čímž se zcela vymykám normálu.

Při záchvatu učinit ze mne finalistku Australian Open mi zakoupil tenisovou raketu a zavřel se se mnou do oploceného areálu zvaný dvorec, načež mi v domnění, že to musí pochopit každý blbec, předváděl pinkání do balónku od pravého boku, pinkání od levého boku a nad hlavou, také takové velice elegantní protahování ruky za balónkem odlétávajícím, dále pak nervózní přískoky sem a tam a dopředu a dozadu během čekání na soupeřovo podání, a v neposlední řadě princip počítání výhod, nevýhod, shod a gólů. Po předání veškerých potřebných informací zvolal „hra“ a vypálil po mě balón takovou rychlostí, že jsem mu nestačila utéct a trefil mě do hlavy. Na můj dotaz, kolik za to získal bodů a jestli je to výhoda, když trefil přímo hlavu, nereagoval, a svou hru pojal v duchu taktního liberalismu. Pinkal mi ukázkové míčky přímo do ruky, tedy do rakety, konkrétně do rakety vpravo, ježto při raketě vlevo se mi pletla ruka s nohou. Šlo mi to opravdu skvěle, následkem čehož jsem si tak nějak neuvědomila, že já jemu, vinou své neschopnosti nasměrovat střelu rovně kupředu, neodpinkávám ani ukázkově, natož pak do ruky, a honím ho po dvorci jako nadmutýho kozla. No lítal tam chudák z jednoho rohu do druhého dobrou půlhodinu, načež se zuřivě rozpřáhl, poslal mi bombu jak z děla, míček těsně minul mou kost spánkovou, prodral si otvor v drátěném plotě a zmizel v nedaleké houštině, kterýmžto bekhendovým volejem liberální kozel naši výměnu zakončil, odhodil raketu a pravil, že na takovouhle hru sere a odchází na pivo.

Šli jsme se projít do parku za účelem nabrání pozitivní energie. Macháček mi vysvětlil, že nějaké takové bloumání sem tam nemá význam a že mnohem účinnější by bylo, kdybychom při té procházce běželi. Sdělila jsem mu, že po naší poslední procházce na tom nejsem fyzicky dobře, tudíž chce-li někam běžet, může mi skočit do kiosku pro jedno malý, což mě pozitivně nabije nejméně na hodinu a půl. Zamyslel se a pravil, že malý nebudeme v žádném případě riskovat, jelikož ho už nebaví pořád mě nosit domů, a jestli na tom nejsem dobře, mohli bychom se prý jen tak protáhnout, třeba na támhle tom hřišti pro méně zdatné osoby. Nerada, ale souhlasila jsem, vlezli jsme na to cvičiště a Macháček dostal výborný nápad, že bychom si mohli dát soutěž kdo jako z koho. Nejprve jsem měla udělat výmyk, následně pak vyšplhat na tyč končící cedulkou „v zdravém těle zdravý duch“ a té se dotknout. Při pokusu o výmyk, jehož systém mi pravděpodobně zůstane po zbytek života záhadou, jsem si vymkla kyčel, a při šplhu na tyč jsem se dostala do výšky jednoho metru šedesáti, čehož jsem docílila tak, že jsem si zula boty, vyskočila, popadla tu tyč a zpocenými chodidly jsem se k ní rozkročmo přicucla. Jelikož jsem se bála pohnout, abych se pokusila dotknout cedulky umístěné ve výšce čtyř metrů nad zemí (a dvou metrů čtyřiceti nade mnou), prohrála jsem, a zcela bez námitek přijala fakt, že duchy budu jednou pro vždy vypouštět pouze nezdravé.

Když jsme si zase jednou vyjeli na kolech, Macháček usoudil, že tady po rovině to není ono, a jal se vystoupat na dvoukilometrový pahorek, na jehož úpatí mi spadl řetěz, čehož si ten pitomec nevšiml a ujel mi. Než jsem defekt odstranila, prohnala se kolem korpulentní dáma na bicyklu s fáborkem s ozdobně vyvedenou výšivkou „Vlastička“, a aniž by byla nucena zvednout své pozadí ze sedla, vrzala si to do toho krpálu konstantně vražednou rychlostí, tudíž pitomce dohnala, a ten, když za sebou uslyšel někoho šlapat, logicky se domníval, že jsem to já, nabral Vlastiččino tempo a odjeli mi spolu neznámo kam.

Při poznávacím okruhu „Za krásami Harrachova“ mi Macháček vysvětlil, že jsem vyslovený schodišťový typ (ve výtahu se mi dělá špatně), tudíž že si dáme vyhlídkový výšlap na vrchol skokanského můstku, pro začátek toho středního, čili žádná vejška, tvrdil. V necelé polovině výšlapu na mne padly mrákoty (skrze otvory ve schodnicích jsem viděla až na zem), kompletně jsem zatuhla, vpletla se do žbrdlin zábradlí a odmítla učinit jakýkoli další pohyb, následkem čehož jsem se stala obětí akce „záchrana magora a jeho spuštění z ropné věže“, během které jsem se koleny zaklesla za krk o schod pode mnou sedícího Macháčka, a takto do sebe zavěšeni jsme se po zadcích sunuli schod po schodu zpět k zemi, kde jsem dostala vynikající nabídku, že bychom mohli vylézt ještě na můstek obří, když už jsme tady.

Jeli jsme si zahrát badminton. Na kolech. Půjčila jsem si od paní Velebilové její skládačku, protože ta disponuje, na rozdíl od kola mého, sedlem, ze kterého mě zadek zcela jistě bolet nebude. Takovým širokým a krásně měkoučkým. Jelikož skládačka měla i krásný zadní nosič, rakety jsem vezla já. Přestože jsem je na nosič odborně zahákla a pro jistotu ještě přiklopila takovou drátěnou placičkou na pérovacích pantech, po cestě se nějak svezly, nebo co, rukojeti se zaklínily do výpletu zadního kola, kolo se na místě zaseklo, já jsem vzlétla a přistála na místě určeném k šlechtění světležlutých afrikánů pana Kvapila. Pan Kvapil řekl „A sakra“ a píchla mě vosa. Do stehna. Macháček řekl „Co tu blbneš? Ty vypadáš. Cos dělala?“, vytáhla jsem tedy pudřenku, optala se „Tohle je to místečko, co tě rozčiluje, mám pravdu?“ a přepudrovala si nos.

Proháněla jsem se na kolečkových bruslích po Královské oboře známé jako Stromovka. Macháček na bruslích jel, já jsem na nich šla. Po několika minutách jízdy mi sdělil, že pokud se alespoň nepokusím o nepatrný skluz vpřed a nadále budu vedle něj pouze pochodovat, budu při tom svém trčení nohou dozadu a máchání rukama ze strany na stranu vypadat jako blázen. Vysvětlila jsem mu, že střídavé vyhazování nohou vzad a rukou z ramenních kloubů zde provádí každá kolemjedoucí krasavice, že se tomu říká styl a působí to neuvěřitelně smyslně a elegantně. Nicméně trval na těch skluzech, tudíž jsem se sklouzla. Lépe řečeno nejprve jsem se smyslně sklouzla kupředu, pak mírným obloukem rozkročmo doprava dolů s kopce, levá noha se zcela nekontrolovatelně a samovolně místo dozadu, vytrčila dopředu, ruce mávaly všemi směry, zvláště pak kolem hlavy, brýle mi spadly z nosu a pohupovaly se zavěšené na levém ušním boltci, oblouk doprava nabral grády, grády nabraly na akceleraci, akcelerace překročila můj rychlostní limit a já doufala, že se zcela jistě zastavím na támhle tom asfaltovém plácku, jenž na mě vykukuje mezi nedalekými keři šípkových růží. Řítíc se k úpatí kopce, z posledních zbytků sil jsem škubáním horní polovinou těla přinutila brusle nabrat směr plácek, prodrala se houštinou a plácla sebou do rybníčku, který jsem s brýlemi zavěšenými pod uchem chybně identifikovala jako asfaltové stanoviště poslední záchrany. Macháček, přes to, že mi byl po celou dobu skluzu v patách, nejen že mě nedohonil, ale těsně před břehem rybníčku byl pohlcen větvovím šípkových růží, přičemž vykřikoval „Už tam budu, už tam budu!“, načež se seběhlo pět krasotinek, čtyři seniorky, tři čivavy, dva Yorkšírští teriéři a jeden holub a jali se ho z šípku vymotávat, aniž by si všimli, že se u jeho kořenů plazí šílenec s leknínem na hlavě, jenž se snaží osvobodit své brusle ze zajetí vodního rostlinstva.

Na romantickém výletě do zasněžených Alp jsem sjela tamní sjezdovku na lyžích.

Macháček nejprve řekl, že pojedeme lyžovat. Já jsem řekla, že nemám na čem, čímž jsem považovala celou záležitost za uzavřenou. Načež si přiložil ukazováček pravé ruky ke koutku pevně semknutých rtů, obrátil zrak ke stropu, chvíli takhle stál, pak odešel do sklepa a přinesl své staré dobré lyže s tím, že od teď to budou lyže mé. Přes to, že vynikám kdečím, nedá se zrovna říci, že vynikám vzrůstem, a rozměr jeden metr šedesát pět centimetrů nastojato mi nikdy nepřipadal tak nedostačující, jako když přede mne Macháček postavil lyže dva metry deset. Opět si přiložil ukazováček pravé ruky ke rtům, obrátil zrak ke špičkám lyží, pak na mou hlavu, pak na zpátky lyže, pak na mou výšku v kohoutku… a řekl „Blbý“. Staré dobré si šly lehnout zpátky do sklepa, já jsem dostala krásné nové a vyrazili jsme směr Alpy. V Alpách mi nejprve vysvětlil, že mi tu úžasnou modrou bundu kupovat nebude, jelikož mi stačí ta růžová, ta co mám na sobě, že je teplá a vůbec nechápe, proč by měla být růžová barva strašná. Následně jsme vyjeli lanovkou na vrchol a hodili si menší cvičný předsvážek, jehož pokořením jsem měla předvést, jak mi to na těch lyžích jde. Šlo mi to výborně, Macháček jásal a neustále mne povzbuzoval k vyšším a odvážnějším výkonům…

„Sedni si do kolen… do předklonu, ne do záklonu… špičky ze svahu… nepluž, patky k sobě… ruce k sobě… předklon, hlídej si předklon… zadek… zadek… píchni si a přenes váhu… drž oblouk… ty ruce… dej je k sobě… nezakláněj se… nejezdi do kopce, píchni si a stoč se ze svahu… těma rukama tak nešermuj… proč zastavuješ?“

„Potřebuju se vysmrkat.“

„Aha…“

Následně mi vysvětlil, jak se mám tvářit, aby se ostatní borci nedomnívali, že jsem se ještě neprobrala ze včerejšího absintového dýchánku, jak se přenáší váha, jak se píchá, přetáčí, hraní a balí do klubíčka, načež se rozjel a domníval se, že budu držet jeho stopu a dole si povíme, jaká je to lyžování bomba.

Vzhledem k tomu, že trpím vrozenou krátkozrakostí, byla jsem nucena narvat si pod lyžařské brýle ještě ty své dioptrické. Jelikož mě děsně tlačily, urvala jsem z nich straničky a vpáčila je pod plexisklo těch lyžařských, které bohužel po mém neodborném zásahu ztratily na přilnavosti k obličeji, a pára, kterou jsem vlivem nervozity při jízdě ve stopě vypouštěla z úst, ulpívala v podobě námrazy na vnitřní straně obou brýlí, jež mi seděly na nose. Jelikož držet stopu borce ve vajíčku pomocí pluhu je záležitost dosti náročného charakteru, funěla jsem o sto šest, námraza tloustla, viditelnost klesala a stehna žhnula nepolevující křečí, následkem čehož jsem ztratila na rychlosti, borec mi ujel a já chytla stopu sněžného skútru místního farmáře, sjela jsem ze sjezdovky a ocitla se před jámou, kam by se vešly dva obrněné transportéry. Lyže se převrátily přes její okraj, já se řítila ke dnu a nabrala takovou setrvačnost, že jsem vyletěla druhou stranou ven. Vznesla jsem se metr a půl nad zem, zastavila v mrtvém bodě a dopadla zpátky na lyže, které nekontrolovatelně pokračovaly v jízdě směrem ke druhé, snad ještě větší díře. Znovu jsem přepadla přes její okraj a znovu se řítila ke dnu, ovšem tentokrát na mě setrvačnost dost kašlala, a místo aby mě vynesla k povrchu, pokračovala směrem k zemskému jádru, lyže se zapíchly do sněhu, vyhodilo mi vázání a já naprosto odevzdaně letěla po hlavě do protější stěny. Přes to, že jsem trčela zapíchnutá v jámě deset krát deset krát deset s přeraženou nohou a oděna v příšernou růžovou bundu, k celé záležitosti jsem se postavila statečně čelem, vyhrabala ze sněhu nejprve horní polovinu svého těla, pak lyže, do každé ruky jsem vzala jednu, a jako ten největší blbec jsem se snažila vylézt téměř kolmý svah, aniž bych z rukou pustila ty lyže. Co jsem vylezla nahoru, zase jsem sklouzla dolů, přičemž jsem se svůj skluz snažila zastavit obrušováním stěn tím jediným, co jsem měla volného, tedy hlavou, takže se mi pod oboje brýle vměstnávalo stále více a více sněhu, což jsem v návalu cholerického záchvatu neřešila, nýbrž jsem se soustředila na to, jestli když vycením zuby, bude má hlava fungovat jako cepín… nefungovala. Těsně, než se počalo stmívat, se Macháček zjevil na hraně jámy, elegantně se opřel o hůlku a optal se co tu blbnu, co jsem dělala, proč jsem opustila sjezdovku, co hledám v tom napajedle pro krávy a jestli prý dobrý, načež jsem mu po zbytek romantického výletu názorně předváděla, jaká je lyžování bomba (jeho vtipné komentáře jsem ignorovala, zvláště pak ten, ve kterém jsem na dně napajedla přežila až do letních měsíců, čímž jsem způsobila zmatek v komunitě místních pastevců, jelikož při sčítání dobytka měli o jednu krávu víc).

Přes to, že jsem se již od útlého věku (tedy ne, že bych teď nebyla útlá, to pochopitelně stále jsem… no, pro všechny případy napíšu „raného“) přes to, že jsem se již od raného věku cítila být aristokraticky vyhlížející, inteligentně smýšlející a něžnou korunní princeznou, Macháček se přikláněl spíše k tomu, abych se stala Xenou, princeznou bojovnicí. Koupil mi činky, nejrůznější gumové popruhy, žebřiny a meč, pomocí nichž se mé zanedbané tělo mělo vypracovat, zformovat a celkově zpevnit. Již po první půlhodině formování jsem mu sdělila, že mám nepříjemné pocity v oblasti bederní páteře a že na další formace prdim, načež mě přehnul přes gauč, odšpuntoval tmavě zelený Centropen, namaloval mi na záda svislou čáru, pak mě narovnal, prozkoumal tu čáru, zamyslel se a pravil, že zřejmě trpím křivostí, ale to že se prý srovná občasným pobytem v bazénu. Na mé protesty ohledně máčení se ve studené vodě reagoval klidně, vysvětlil mi, že princezna s hrbem na zádech by vypadala dost blbě, šel a zakoupil permanentku do místně příslušného centra kultury těla. Já jsem si zakoupila modrobílé puntíčkované plavky a představovala si, jak se ponořím do bazénu, zachytím se jeho hrany, budu kopat nožkama, vytvářet bublinky a hrát si, jako že jsem delfínek, nicméně Macháček mne vhodil do dráhy a já plavala a plavala… a plavala. Nejsem si stoprocentně jistá, zdali to mělo pozitivní vliv na mou pokřivenou páteř, nicméně jsem přesvědčena, že na ostatní části těla mělo každodenní plavání dopad fascinující. Nejenže jsem byla skrz naskrz načuchnutá chlórem, ale ke všemu se má zanedbaná postava zformovala do jakési hory čehosi, co mi zabraňovalo v ladném a elegantním pohybu, a než to splasklo, při lecčem jsem si připadala, jako když se pan Schwarzenegger pokouší o paso doble.