MOJE PUBERTA NA DRAKA

Šárka Rosová Váňová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Šárka Rosová Váňová

Ilustrace © Olga Štohrová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

Jazyková korektura: Mgr. Alena Vorlíčková

ISBN: 978-80-7539-094-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-095-0 (mobi verze)

Jména postav a děj nemusí zcela nutně detailně odpovídat skutečnostem, které se udály.

Může to být způsobeno autorčiným věkem. Důležité je, že jsme v té době žili, byli a jsme.

Ze srdce děkuji Zdeňce, Nadě, Standovi a Heleně za to, že jsou... a čtou.

A také děkuji Olze za krásné obrázky a Aleně za závěrečné korektury.

Prvák F1

31. srpen 1982. No nazdar, to je tedy divné město… Vystupujeme s tátou z motoráčku a připadá mi to tu takové ponuré a šedé. Možná je to tím počasím, zataženo a občas vysvitne sluníčko. A to hlavní, končí prázdniny, a to na náladě nepřidá. Třeba je to i tím krokem do neznáma. Jsem docela zvědavá a těším se na spolužáky. Ale je mi nějak divně. Každopádně myslet si, že bych se tady mohla někdy zamilovat, je blbost. Navíc jsem zakoukaná doma do jednoho hezkého esenbáka. Jsem z toho všeho nějaká nesvá. Na sobě hnědou kombinézu, kterou jsem si ušila z plátna koupeného v partiovém zboží. Vypadám jako celkem ucházející kosmonautka. Při pohledu na sebe do skel výkladních skříní si říkám, že nezapadám do davu. Ale já už to tak nějak mám nastavené. Nezapadat. Trčet. Vyčnívat. Kdykoli ve škole někdo něco provedl, ukázalo se prstem vždy na mě. Každý si mě pamatuje a taťka říká, že za to nemůžu. Mám prý protistátní ksicht po něm. To fakt povzbudí. Lidi se za mnou otáčí, někdo posměšně a někteří s obdivem. Nemusím na sobě mít přece ty džíny z Prioru, které nosí skoro všichni.

„Koukej pod nohy, člověče!“ rýpne taťka a dělá svoje pověstné opičky. Zakaboním se, protože mi přeruší myšlenky a vybírám na poslední chvíli louži.

„Vždyť koukám, ale stejně nevíme, kde je intr.“

„To nevadí,“ říká, „zeptáme se na cestu, ale mám hlad.“

Tápeme a bloudíme po městě s obrovskou taškou, kterou vláčí naštěstí on. Nakonec na oběd zakotvíme v nějaké restauraci u přístavu. S plnými žaludky a veselejší náladou konečně míříme do malého parku u muzea. Za ním přes silnici naproti nádraží trůní internát. Tak tady budu příští tři roky. Všechno lepší, než trčet doma a nebo potápět v ateliéru fotky.

Po nezbytném papírování mě táta předává do spárů soudružky vychovatelky, významně se zašklebí a zmizí na zpáteční vlak. Dívám se za ním a po tvářích se mi kutálí slzy. Honem si je utírám, aby to náhodou nezahlédl. Je mi zatraceně úzko. Snažím se ten pocit zaplašit a jdu na čtyřlůžkový pokoj vybalit si věci a seznámit se s holkama. Zabírám si horní palandu u okna, no to je bašta. Postel s výhledem do dvora, kde se bude dát skvěle pozorovat pohyb automechaniků, kteří mají dole dílny. Tomu říkám výborná strategická poloha! A navíc bezva moderní postel, ze které se nepráší jako z té mojí doma. Té jsem za ty roky začala říkat podle pohádky ,lože vyvrhelovo‘. Dorazila jsem první, a to je bezvadné, protože si můžu v klidu napsat něco do deníčku. Hlavně si pročtu to, co jsem psala před odjezdem na internát, abych navázala myšlenky a události.

***

29.11.1981

O velkém překvapení

Už delší dobu mi před odjezdem na internát nešlo z hlavy podivné chování jednoho mladšího příslušníka SNB. Pořád se na mě divně díval. Vážně a upřeně. Kdykoli někde ve městě stál, díval se na mě takovým divným pohledem. Když jsem jezdila do školy v půl osmé a deset minut, přesně jsem si pamatovala lidi, kteří touto tramvají jezdili. Nikdy jí ten příslušník nejezdil a teď jezdí skoro každý den. Přesně vím, že 27. listopadu stál u pošty a hlídal prodavačky, které odnášely na poštu tržby z obchůdků na náměstí, kde je i fotografická provozovna. Zase se tak divně díval. Jenže to, co se stalo 28. listopadu, mě úplně vyvedlo z míry. Jeden mámin známý esenbák Luděk, stál taky u pošty (už dlouho se mi líbí), nás zastavil a začaly jsme se s ním bavit. Najednou se na mě podíval a řekl: „Ty máš nějakej pěknej účes, moc ti to sluší.“

Pípla jsem: „Děkuju,“ a zrudla až k obrovskému límci hnědobílé květinové košile, kterou mamka už roky nenosí a teď prý zase frčí.

„Taky jednomu mladému příslušníkovi od nás z oddělení se líbíš,“ pokračoval, aby mě úplně dorazil.

Zalapala jsem po dechu a hned se ho zeptala: „Fakt? Je to ten, co nosí pásek uniformy takový hodně povolený, takže ho má úplně na stranu? Jezdím s ním každé ráno tramvají v sedm čtyřicet.“

On přitakal a řekl, že se jmenuje Jirka Panoš a je mu dvacet dva. Pak ještě dodal: „Neboj, já to zařídím a určitě se vezmete.“

Mamka měla řeči, ale on to ignoroval a řekl, že Jirka jde na dva roky služebně do Brna. No a já jdu na tři roky na intr, tak spolu zatím můžeme chodit na dálku.

„Ten účes tě dělá takovou ženskou, kdyby mi nebylo dvacet osm, tak bych si dal taky říct,“ dodal Luděk statečně a riskoval kopanec do kotníku od mamky. Hřešil nejspíš na to, že je ve službě, a tak by si ho netroufla okopávat jako brambory.

Když viděl, že se kopanec nedostavil, přiostřil: „Rád bych tě pozval do kina a zeptám se tvého táty.“

Máma bezmocně zaprotestovala. S tím jsme se s ním rozloučily. Myslím, že až ho potká v civilu, zle se mu povede. Inkasuje minimálně jednu na solar. Tak to je něco! Do mě se zabouchl dvaadvacetiletý chlap. Je ale vážně hezký, jsem zvědavá, jestli ho v pondělí uvidím.

***

„Děvčataaa!“ zní pisklavý ženský hlas na chodbě. „Večeřééé!“ vytrvale huláká malá, buclatá, šedivá soudružka Čmuchálková. Haha! Tak ta to má spočítané. Je mi jasné, že jí odteď nikdo neřekne jinak než Čmuchna. Ještě máme druhou vychnu, ta se jmenuje Menzelová, je jasné, proč jí na intru všechny holky říkají Menzeska.

Ta uječená žena mi ovšem přetrhla pročítání deníku. Nevadí, budu pokračovat po večeři. A tak se neochotně sbíráme. Jsme čtyři. Růžovolící brunetka střižená na kluka Radka z Klatov, která každou chvíli říká ,tuto, copa to a japa to‘. Taky okatá hnědovláska Renča z malé vísky od Plzně a blonďatá modroočka Janka ,ze z Plzně‘ s culíkem. Tomu říkám skvadra! Všechny tři holky mluví jejich přízvukem. Pochopitelně by to nepřiznaly ani za nic. Ale jsou fajn, pořád se něčemu hihňáme, a hlavně nás pobavila Čmuchna. Plácá nás po zadku, když kolem ní proklouzáváme do jídelny a hlasitě se bodře směje. No, to bude dílo. S takovou ,souškou‘ vychnou, s tou si asi užijeme!

Hltáme studenou večeři, nějaký kus chleba s drožďovou pomazánkou, která neskutečně smrdí a nesnášíme ji svorně ještě z dob základky. No jo, ale hlad je nejlepší kuchař, jak říká babička Lída. Holky vytáhly sice z útrob svých bezedných tašek nějaký proviant, ale je to jen samé sladké a kdo by se tím najedl? Bavíme se u toho kvasnicového smradu o všech poblijonech, kterými nás častovali v jídelnách.

„Holky, pamatujete si na ty hnusně lepkavé šunkofleky?“ ptám se a ony se o překot přidávají, co odpudivého měly v jídelně právě u nich ve škole.

Přestože jsme každá z jiného koutu republiky, vypadá to, že nám kuchařky vařily ve stejné jídelně. Kam na ty blafy chodily?

***

21.12.1981

O hříších života lidského

V úvodu mého líčení událostí všedních i nevšedních se musím zmínit ještě o tom, že jsem měla zápal plic. Mám na nich stín dva na tři centimetry, tak ležím v posteli a láduju se penicilinem, musím jich zbaštit šedesát. Měla jsem čtyřicítku horečku, a ta mi po pátém prášku spadla. Příští týden jdeme s mamkou na sedimentaci, z čehož mám děsný vítr. Hrozně se bojím odběru krve.

Mám takový strach, že se mi vždy zastaví krev, a sestra naříká, že ze mě nedostane ani kapku. Vidím na ní, že mi má chuť dát herdu, aby to sevření povolilo. Chacha!

Jirku jsem v pondělí neviděla. Vlastně vůbec až do doby, než jsem onemocněla. Jen jednou jsem ho zahlédla, jak rychlým krokem spěchá do služby.

On má totiž asi mindráky z toho, že mi ten mámin kamarád tlumočil jeho sympatie. Jirka občas hlídkuje u pošty s takovým vousatým zrzavým esenbákem. Samozřejmě, že zase kouká jako čerstvě vylíhnutý drozd. A to je nejhorší, že nemůžu projít bez úhony kolem žádného esenbáka, jelikož každý zírá, jako by týden nejedl. Nevím, co si tam na služebně povídají. Tuhle šel zase s tím zrzavým a potkali matku. A ten zrzek prý řekl: „Tak co, kde máte dceru?“

A matinka mu vyzvonila, že mám zápal plic, takže to slyšel i Jirka. Je vážně od pohledu milý a hezký. Jestli mě má rád, tak jsem za to moc vděčná. Je mi jedno, že mu je dvacet dva, třeba je mnohem lepší než mladší kluci. Kdybych s ním mohla promluvit alespoň pár vět. Jenže on se s mamkou nebaví a dělá jakoby nic. To je ale potvora.

No, počkej! Já se ti podívám na zoubky.

***

25. 1.1982

O radostech i strastech

Mojí soukromou radostí je esenbák Jirka. Viděla jsem ho v civilu 30. 12. 1981, potom ještě asi dvakrát s tím zrzavým. To je hrůza. Oni vědí, kdy vystupuju z tramvaje a jezdím domů, a vždy jdou na obchůzku města, aby mě potkali. Dnes stáli u kina Oko a bavili se ještě s dalšími dvěma muži. Když viděli, že jdu, úplně to s nimi trhlo. Všichni přešli na chodník, kde jsem šla já. Těsně přede mnou zabrzdili a nechali mě jít před sebou. Něco si spolu polohlasem říkali a Jirka se na mě usmíval. Vypadalo to asi takhle:

Byl to pořádný trapas! Úplně jsem cítila, jak si mě zezadu prohlížejí. Když za mnou došli až k fotografické provozovně, tak se za mou dívali dovnitř. Přistihla jsem je, když jsem se otočila, abych za sebou zavřela. BRANO sice slibuje, že zavírá samo, ale dveře provozovny stejně pořádně nedovírají.

Nechtěla jsem, aby mi něco říkali. To je škoda, že táta ten den vzal Lady do práce. Musela jsem s ní jít domů. Určitě by čekali před poštou a hlídali zase prodavačky. Lituju toho, co mám vlasů na hlavě, že jsem odešla.

Byl by to pěkný pocit, oba lotry způsobně s matinkou pozdravit a cynicky jim zírat do očí. A Jirka by konečně viděl Lady. Až se mi chtělo vrátit se zpět. Ale bylo by to hloupé, tak jsem to nechala plavat.

***

Dočetla jsem část svých zápisků před odjezdem na internát.

Pozoruju párek pavouků v pavučině. Je vidět, že během prázdnin je na intru nikdo nerušil. To je rodinka! Pěkně si svorně sajou mouchy, obejmou se chlupatýma nohama, mají se rádi a na jaře budou mít společně kopu pavoučat.

Huh… nesnáším pavouky! Ale tahle představa mě dojala. A taky mi dochází, jak moc toužím mít taky nějakého svého pavouka…

Tedy... už mi z toho osamění opravdu kape na ‚karbid‘. Píšu si poznámky a koušu propisku tak zuřivě, že mi náplň málem vyteče na rty. Je to se mnou fakt na nic. Kašlu na deník. Jdu na průzkum internátu!

,Píčí‘ farma! Jsem šokovaná. Odjedu raději domů. Tak tady já bydlet nebudu ani náhodou! To slovo mě bude pronásledovat snad celý život. Tak takhle se říká místnímu internátu, kde společně bydlí kadeřnice a fotografky. Holky mi hned na úvod poskytly tuhle informaci. No, tak to je fakt reklama! Holka, která tu bydlí, má o dobrou pověst náramně dobře postaráno. Už vidím ty zástupy kluků, jak se všichni pohrnou, aby sbalili nějakou místní chovankyni ústavu čili farmy. Krčíme svorně nosy. Prý kadeřnice jsou vyhlášené a ,foťandy‘ jsou slušnější. Nechápu, jak se může slušnost holky lišit podle profese. Babička Lída by hned řekla, že jsou kadeřnice ,rajdy‘. Musím jí to pak určitě vyprávět. Miluju ty její zastaralé výrazy, vždy mě dokážou rozesmát a smějeme se jim s Honzíkem. Ten pacholek jich dost i říká, například rajtajznice, flundro, čúzo... prostě neslýcháno! Jeho repertoár je hodný drsného dlaždiče. Stačí už jen, aby si uplivl. On se ale specializuje spíš na kurglování čili kloktání, které provozují každé ráno s babičkou v koupelně.

Holce fakt nepřidá, bydlet někde s takovým puncem. Ach jo. Ale všechno lepší, než se doma válet na děsném gauči a chodit povinně s bábuškou na ruské filmy. A s touhle myšlenkou jsem svůj překotný odjezd zavrhla.

Raději jsem si přečetla ještě jednu kapitolu z deníku. Po krátkém klábosení se svými novými třemi parťačkami jsem usnula spánkem spravedlivých. Nebo spíš spravedlivě naštvaných… Na psaní nových dojmů a zážitků mi nějak nezbylo sil.

***

26. 1.1982

O Jirkovi a tak...

Dnes šel Jirka ráno v půl osmé směrem od zastávky tramvaje a minuli jsme se naproti obchoďáku Elko. Myslela jsem, že pojede tramvají, ale šel si koupit cigarety! On kouří (čuně). Potom šel skrz park u kostela a na chodníku proti zvláštní škole pokračoval až na zastávku Východ. Když jela tramvaj kolem něj, rozhlížel se kolem sebe a koukal, kde sedím. Ten je divný, pořád se tak podivně culí. Možná to dělá z legrace. Možné je všechno. Já si ale myslím, že mu tak lhostejná nejsem. Kdyby o mě neměl zájem, přece by mě úplně ignoroval. Kdyby měl ale zastydlou pubertu, tak by se mi vyhýbal na sto honů.

Možné je taky to, že mě jen tak z nudy provokuje. To by mě tedy naštval. Je fakt zajímavé, že po mně koukal už dřív, než mi esenbák Luděk řekl, že se mu líbím. Třeba jo, ale když se dozvěděl, kolik mi je let, tak si to rozmyslel. Jenže on toho nenechal! A snad nenechá. Asi měsíc dali pokoj (když jsem byla nemocná). A teď pořád blbnou. To jsem z toho jelen. Jestli my dva se někdy dáme dohromady, tak jsem čínský bůh srandy.

***

To je situace. Hlavu mám někde doma, moje myšlenky pobíhají jak splašené ulicemi našeho města. Vždy se zastaví u náměstí, kde je ve fotografické provozovně mamka s taťkou. Nemám jim jak zavolat, jediný telefon na patře okupuje většinou ,Čmuchna‘. Zkoumavě si mě vždy prohlédne, když kolem něj brousím a řekne: „Co zase provádíš, Šáríííí, ty chuligáne!?“

Huh, milá soudružka? Výzvědná jednotka to je! Zvědavá jak parta paviánů. Už jí chybí jen ta červená prdelka.

Přes rameno prohodím: „Nic... souško, co by... zase…pořád.“

A ona se rozhihňá svým skřehotavým hlasem: „No, já se raději ptám, kdyby něco.“

A dál sedí na telefonu, jako žába na prameni.

„Je mi smutno po našich!“ chce se mi na ni zahulákat. Ale pak mávnu rukou, jdu si na pokoj pustit grundiga. Je to můj kámoš, nerozlučný kazeťák od soudruhů z Polska. Když ho pustím víc nahlas, tak to v něm podezřele křape. Ale je to moje přenosná hudební konzerva, kterou nutně potřebuju k životu.

Taťka často poslouchá nějakou rádiovou stanici. Každou chvíli ten mužský krásně hluboký hlas říká: „Here is station Radio Luxembourg… Your station of the Stars.“ Pořád hrají neskutečné písničky. Prostě vypalovačky, flastry! Táta i já jsme z toho šílení. Nespíme o víkendu a on do rána hulí jak naše chemička a nahrává písničky. Ona ta stanice totiž dost šumí. V noci ale o trochu míň. Slyším tam svoje miláčky, a to je neskutečný zážitek! Tohle jsem v rozhlasu po drátě, který mají rodiče v ateliéru, ještě nikdy neslyšela. A možná ani neuslyším. Táta se vždy divoce řehní, když nadávám na hrozné vrzání smyčců, které se line z té velké dřevěné bedny. Jediným velkým knoflíkem otáčím úplně marně. Pořád jedna a tatáž stanice.

Tuhle se významně zatvářil a zeptal se: „Jestlipak víš, co to znamená TESLA?“ a zálibně pohladil svou holandskou philipsku. „No... je to značka československé elektroniky, ne?!“ odpověděla jsem úplně zbytečně. „Kdepak! To znamená TEchnicky SLAbší!“ směje se triumfálně svému vtipu, který má tutově od kamaráda Franty.

Je mi to tak nějak jedno. Chci slyšet taky své KISSÁKY a QUEENY, LIMAHLA… CINDY LAUPER, BOY GEORGE, ABBU… existuje takových skvělých zpěváků a všichni sem k nám nesmí. To je hnus! Pomyslím si znechuceně a s povděkem zasouvám do svého kazeťáku Olympic a jejich senzační Ulici. Ty písničky mají skvělé texty, mám je fakt moc ráda. Samozřejmě i hudba je super, žádné mezery, pořád hrají v kuse. Zpěvák Janda zpívá nosem s jeho výrazným ,errr‘ Okno mé lásky a mně se chce brečet. TY, JÁ jsme MY! MY! A NÁŠ JE SVĚT! Jejich desku Prázdniny na zemi taky miluju. Jandovi bych nechala pozlatit ruce. Co ten dovede s kytarou! O tomhle to ale není. Já chci slyšet ještě víc!

Teď jsem měla možnost poslouchat u sestřenice Bedřišky kapelu PINK FLOYD. Její manžel Véna má nasysleno tolik LP desek, které mu někdo tahá přes hranice. Tak to LP Pink Floyd mě úplně posadilo. Lítají tam vrtulníky, kdosi se poťouchle chichotá, cvaká hrabivá kasa… zní to vše jak odjinud. Z jiné dimenze, hlavně skladba Time. Mám husí kůži, opravdu nadpozemské!

The Dark Side of the Moon. Půjčit mi ten skvost nechtěl ani náhodou. Nasávala jsem u nich doma tu muziku jako houba. Je v ní taková spousta pesimismu! Přesně taková, jaká se ve mně ukládá v nánosech jako hnusný lepkavý škraloup. Textům se svou chabou angličtinou moc nerozumím. Ale co je zeď, vím moc dobře a prachy taky. Ty věčně nemám, naši mi nedávají kapesné...

Véna mi prý desku časem nahraje na kazetu. Doufám, že to do té doby přežiju. Koupila bych si tak ráda tolik desek! Ale stejně se dají sehnat jen ty od našich zpěváků.

Když se zadaří, většinou mám z praxe jedničku a dostanu 150 Kčs kapesného na celý měsíc. To je tak na Lenku Filipovou, kterou mám moc ráda. A také, aby mi taky zbylo na kino. Když mám dvojku tak 120 Kčs, za trojku je stovka. Ale tu mají jen ti největší ťulpasové. Hlavně Píďa. To je fakt exemplární blb. Osobně si myslím, že z blbce mladého vyroste pak blbec starý. A to je jeho případ. Nemá šanci vyváznout. To by musel potkat andělské stvoření. Holku hodnou a líbeznou, která by ho spasila a předělala svou láskou na něco přijatelného lidskou společností.

Ten kluk všechno zmatlá, pokazí retuš, špatně pózuje model, halí světlem fotopapíry nebo filmy, osahává holky v temné komoře, mluví jako kanál. Pořád něco huláká. Jeho nejčastější výkřik bývá: „Citróóón!“, čímž zřejmě vyjadřuje svoji náklonnost k rockové kapele. Jinak je člověku vedle něj opravdu kyselo. I bez kapely. Nedostatek růstového hormonu se snaží nejspíš vyrovnat neustálými výkřiky. Když chodí, tak se vypíná na špičky, aby byl víc vidět. Snaží se marně. Od pohledu je mi nepříjemný a ta jeho napružená vychloubačnost je v každém směru odporná. Stejně jako on.

Tuhle se ke mně v temné komoře zezadu přikradl a zařval to svoje: „Citróóón!!!“ a chytil mě za prsa. Nečekaně ode mě inkasoval takové bodlo, že se málem utopil v misce s ustalovačem. Hajzlík.

Kašlu na úvahy nad takovým volem. Přečtu si pár stran deníku, zavzpomínám na Jirku, a až Menzeska zaječí jako madam z filmu Anděl s ďáblem v těle to své: „Díííevčata! Na ložnice!“, dodáme svorně: „Pánové čekají!“ a půjdeme spát.

Pokud ovšem usneme. Bydlet v babinci v Domě hrůzy je už tak dost náročné. A přes silnici s nádražím, kde každou chvíli staví Vindobona a další vlaky a rychlíky, je fakt skoro nemožné usnout.

Nakonec se mi to přece jen podařilo.

***

1. 2.1982

Tak trochu o životě

S Jirkou mi to už jde docela na nervy. V září mě čeká odjezd na intr a pořád nevím, co má za lubem, co vlastně zamýšlí. Tohle jsem už jednou prožila a už mě to znovu nebaví. Budu čekat až dostanu občanku. Mladí esenbáci nám je totiž budou slavnostně předávat u nás ve škole!

Tak za pár dní budu mít občanku. Už budu moct od patnácti do kina. To je něco! Nepřístupné filmy!

***

V naší třídě je dvacet osm holek fotografek a čtyři kluci. Holek je tolik, že se je ani nesnažím víc poznat. Když už, tak spíš takové výraznější typy. Stejně se kamarádíme hlavně po skupinkách, tak jak spolu bydlíme na pokojích.

Klukům jsme společně brzy přišily přezdívky Píďa, Pitoma, Doktor a Suchoš. Všichni si nějak přezdíváme. Mně říkají Bláža. Tak praštěné příjmení musím mít jen já. I ten Havlín mi říká: „Slečno stará Šárko Blažková, buďte tak ,vemlíce mlaskavá‘ a pojďte k tabuli.“ Má z toho přímo blažené potěšení.

Pár spolužaček, asi pět, na intru nebydlí. Jsou z blízkého okolí, tak denně dojíždí. Díky tomu jsou tak trochu jiné a do party holek z intru tolik nezapadají.

Píďa je opravdu divný tvor a nijak se mu nesnažím ani přiblížit. Takový malý, uhrovitý spratek s neposlušnými vlasy barvy slámy. Když dostane kuli, tváří se spokojeně a dělá, že se ho to nedotýká. Když tak přemýšlím, v čem je vlastně fajn, nic mě nenapadá.

Pitoma je okatý, docela hezký, černovlasý kluk, který otravuje okolí neustálými hloupými dotazy. Při nich se moc chytře netváří. A po jejich zodpovězení o moc moudřeji nevypadá. Tak mu přezdívka taky sedne.

Doktor je docela chytrý, není úplně krásný, a když běhá, legračně za sebou tahá dlouhé nohy. Vypadá jako raněný jelen. Přezdívku dostal, protože se jmenuje jako jeden hodně známý doktor. V televizi pořád radí lidem v manželství. Mým rodičům to stejně nepomáhá.

Suchoš je premiant třídy, vypadá to, že bude mít v pololetí samé jedničky. To se mi asi nepovede, ale jsem v těsném závěsu ještě s několika holkama. Je hodně uzavřený a zamlklý. Když má mluvit v hodině nahlas, trochu zadrhává. Chvílemi vypadá, že bude zvracet. Úplně mu držím palce, aby se mu to nestalo.

A všichni čtyři mají společné to, že si mě pořád prohlíží a něco si šuškají. Asi se vsázejí, který z nich mě sbalí. Jedno vím jistě. Žádný.

9. 2. 1982

Všeobecně o všem

Začínám psát trochu smutnou, ale i trochu veselou kapitolu deníku. Trochu veselejší je to, že jedeme 15. února se základkou do školy v přírodě. Moc se těším! Taky je fajn to, že Lady, co je s námi, pěkně přibrala a už si na nás zvykla.

Trochu smutné je to, že mě na rande pozval nějaký Jirka Čížek. Hlavně proto, že se mi vůbec nelíbí. A tak jsem nikam nešla.

A proč taky, Jirka Panoš je lepší.

Veselé je to, že se mi podařily fotky z oslav výročí Marie Majerové a budou asi tři v Rozvoji a ve Výstavbě.

Dnes se mi stala zvláštní věc. Když jsem šla venčit Lady do parku u provozovny, potkala jsem esenbáka Luďka v civilu.

Chytil mě kolem ramen a řekl: „Čau!“

Já mu vykám, tak jsem mu odpověděla podle toho. A on mi řekl: „Kam jdeš, kočko? Nevadí ti, že tě držím kolem ramen? Lidi si budou myslet, že spolu chodíme!“

„Nevadí, ať si lidi myslí, co chtějí, když jsou blbí,“ odpověděla jsem statečně, ale byla jsem docela nervózní.

On se zasmál, ale stejně mě pustil. Šel s takovým mrňousem esenbákem Tomášem. Ten, když je ve službě, tak se člověk bojí, aby nevypadl z uniformy. A co potom gauneři. Ti marně hledají v uniformě toho, kdo by je zatkl.

A teď přijde to hlavní. Zeptala jsem se jen tak: „Tak co, co dělá ten váš Panoš?“

A on se zasmál a řekl, že už je na dva roky v Brně na důstojnické škole SNB. Koukal na mě lišácky, když jsem řekla, že to vím. Pak mi řekl, že má Jirka staršího bráchu a ten je na té škole už rok. Jirka bydlí někde blízko u náměstí.

„Luďku, já jsem vás nepoznala v tom civilu,“ řekla jsem.

On odpověděl: „To proto, že jsem neměl čepici, že? Ta uniforma člověka změní, viď?“

„Jirkovi ale sluší, že jo?“ řekla jsem bez bázně a hany. Tedy, alespoň jsem se tak snažila vypadat. On se zarazil a řekl: „Hmm, to mu řeknu, až v pátek přijede, ten bude koukat! Můžeš mu klidně i napsat.“

Nic jsem nenamítala. Akorát to, proč mu mám vlastně psát, když mě nezná. A on na to: „Ten tě zná až moc dobře.“

To je bomba, co?! Ten Luděk by si asi povídal, kdyby mohl. Třeba si to Jirka ale nepřeje. Dá mi prý jeho adresu, až se zabydlí. Já mu stejně (i když bych chtěla) nenapíšu. Možná je to jen sranda. Až se vrátím z intru, budu statná osmnáctka a on už bude důstojník. A bude sloužit v našem městě. To už mu bude dvacet pět. To celkem jde. Třeba Luděk nějak zařídí, abychom se seznámili. Snad. Zatím končím.

***

Musím připustit, že se mi docela stýská po našich. Taky po babi a dědovi. Po Honzíkovi a Lady… té to nejde vysvětlit, že jsem na intru. Doufám, že si nebude myslet, že už ji nemám ráda.

Konečně doma na víkend! Lady skáče jak pominutá. Olizuje mě všude, kam se trefí, a je blažená, že jsme zase spolu. Mamka navaří to nejlepší, co může. S tátou zbožňujeme kotlety s hranolkami a kolem nich hromadu zeleniny. Mamina si teď udělala známost u řezníka. Nemusí stát dlouhou frontu a on jí vždy pěkně šoupne maso pod pultem. Určitě měl rychleji hotové fotky nebo mu udělala nějaké navíc. To je celá ona.

Jsem taky ráda, že přes týden nemusím pomáhat v provozovně. Ale na druhou stranu jsem taky v temné komoře na intru. To je prašť jak uhoď. Ale je fakt, že mi moje zkušenosti v oboru docela pomáhají v učení. Holky o mně a ještě několika spolužácích drbou, že jsme tu z protekce. Mají totiž taky v rodině fotografy. Ale to mi je úplně volné. Ráda retušuju i fotím. Soudružka mistrová Rohrbachová je bezvadná. Mistrové máme tři a jednoho mistra. Jsme rozděleni ke každému z nich do čtyř skupin. Tu naši mistrovou mám nejraději, je taková klidná a laskavá. Připomíná mi soudružku učitelku Marušku, kterou jsem měla v první třídě. Ne proto, že mi dává taky samé jedničky. Ale právě proto, jak se chová. Tak hezky si prohlíží moje záběry a procítěně je komentuje. V klidu nás učí pózovat modely, všechno vysvětlí a chová se ke mně jako k dospělé.

„Tak co? Jak je na intru, tulačko?“ ptají se vždy naši, jen co si vybalím věci na vyprání. A tak jim vyprávím, jak se mi skvěle vede na praxi. A taky, že jsem ohromně šťastná, že mám šanci dostat se mezi pěti nejlepšími na celostátní soutěž fotografů.

Oba se zaujetím poslouchají, zatímco mamka kouzlí v kuchyni skvěle vypečené kotlety se zeleninovou oblohou. Taťka se najednou zamyslí a začne vyprávět: „Hele, to vaše učení, to dneska nic není. Když já si vzpomenu, jakého jsem měl šéfa. Jmenoval se Korb. Byl to takový malý, skoro plešatý, rtuťovitý človíček. Majitel fotoateliéru. Ten nejen mně, ale i mému kolegovi stál věčně za zadkem a pořád sledoval, jak kvalitně vyrábíme fotky.

Musel jsem mu denně venčit čubičku. Jakou ona měla páru! Byl to uslintaný, podsaditý buldok. Ta potvora se mnou vymetla kdejakou louži. Doma jsem pak od mámy dostal herdu do zad. Schytal jsem to, proč jsem pořád tak špinavý. Ona si potrpěla, abych k saku a pumpkám, to byly kalhoty pod kolena, nosil bílé podkolenky. To víš, jak asi vypadaly...

Pan mistr mě učil, jak se mám chovat slušně k zákazníkům. Například, on za první republiky nesnášel paní lékárníkovou. Občas nadával, že to bývala povýšená fiflena a nosila se jako pávice. Tak mi předvedl, jak se taková panička zdraví.