Pokušitel

Robert Hombre

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Robert Hombre

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-047-9 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-048-6 (mobi verze)

Pokušitel přichází

Markétka stála u okna pokoje studentských kolejí. Líbil se jí ten výhled. Výhled na rozlehlý park. Na čtvrť rodinných vil, které tu snad byly od nepaměti. Okraj velkoměsta poskytoval klid těm, kteří na to mají. Nebylo toho tady mnoho. Vilová čtvrť, studentská kolej, studentský klub, park a les. Zastávka autobusu, která spojovala tento okraj s centrem dění. Pět zastávek k stanici metra. Pět zastávek od zastávky s originálním názvem „U parku“.

Markétka se do města těšila, hned jak dostala oznámení. Oznámení o přijetí na vysokou školu. Bylo to téměř na druhém konci světa, alespoň se ji to tak zdálo. Daleko od rodné vsi, ze které toužila utéct, utéct někam daleko. Velkoměsto ji očarovalo. Byl to konec vesnické nudy. A tady na okraji se cítila být blízko. Jen kousek támhle za les a bude doma.

Pokoje na koleji byly po třech. Tři děvčata, každá z jiného koutu země. Petra byla ze severu, z okresního města. Drobná, černovlasá dívenka a velkýma do široka otevřenýma očima. Jako by v nich plál věčný ohýnek. Pavlínka byla z jihu. Blonďaté vlnité vlasy, modré tiché a hluboké oči. Mít pár kilo dolů, konkurovala by princeznám z pohádek. V malém pokojíčku se probíraly nedůležitější věci. Šaty ostatních děvčat na inauguraci, profesoři, docenti a asistenti, kluci v ročníku a také ti z vyšších. Po Vánočních svátcích se probíraly dárky, hodnotily se parfémy, hadříky a ostatní potřebné věci. Tady se psaly taháky k prvním zkouškám za zimní semestr. Tady se utěšovaly ze všech svých zklamání.

Markéta stála u okna a pozorovala změnu barev s nadcházejícím večerem. Slunce zašlo za vrcholky stromů a dlouhé stíny se začaly spojovat v šero. Na rohu ulice proti jejímu oknu stál muž v dlouhém plášti. Stál tam, od chvíle co se poprvé podívala z okna. Šero vymazalo jeho obrysy a i on se proměnil v stín. Markétka si jej všimla již dříve. Stával tam stále. Viděla jej hned, jak se poprvé podívala ven z okna přiděleného pokoje. Vše tady bylo přidělené. Pokoj, kamarádky a snad ne i tenhle stín. Trochu ji naháněl strach. Viděla jej i u školy. Viděla jej i v posluchárně. Byl všude, kde byla ona.

Markétka řekla o stínu holkám. Říkala jim už dříve, že za ní chodí. Holky se smály. Vesnickou holku trápí halucinace z velkoměsta. Teď je zavolala k oknu. Stály vedle ní a všechny tři teď viděly stín na rohu ulice. Nedalo se pochybovat o tom, že tam je a sleduje okna koleje. Možná si Markétka přivezla s sebou ctitele. Ctitele, který za ní šel přes všechnu tu dálku světa. Petra byla vždy nakloněna romantice. Pavlína jen zapochybovala, zda vůbec mu jde o Markétku.

Holky odešly od okna a nechaly Markétku samotnou. Petra rozevřela svůj notebook a pustila se do vyřizování pošty. Měla těch zpráv požehnaně. Pavlínka si pustila rádio a hledala nejlepší stanici. Petra ji začala radit a za chvíli se pohádaly o to, co budou poslouchat. Stín na rohu ulice zmizel ve tmě. Světlo pouličních lamp tento kout neosvětlovalo. Pár lamp jako vždy nesvítilo. Markétka se přesunula od okna k posteli. Tohle není a nikdy nebude její tichá světnička v podkroví.

Ráno se holky šly podívat z okna. Byl tam. Stál na rohu, jako by vůbec neodešel. Jako svatý za dědinou, jak to nazvala Pavlínka. Markétka se chtěla s nimi poradit, co má dál dělat, ale rozumné rady se jí nedostalo. Při snídaní v menze, začala sbírat odvahu. Půjde k němu a uvidí, co udělá. Nevěděla, jestli je to dobrý nápad. Ovšem teď ráno, kdy je všude plno studentů a jiných lidí, co se vlastně může stát.

Vyšla s holkami ze dveří koleje. Odhodlala se a přešla na druhou stranu k němu. Stál tam, ani se nepohnul. Jen se na ni díval. Prohlížel si jí od hlavy k patě. Došla k němu.

„Vy mne sledujete?“ zeptala se

„Ano.“ Odpověděl, aniž hnul brvou. Naprosto klidně, až ji zamrazilo.

„Co ode mne chcete? Chcete mne sbalit?“

„Já, ne. Ale je o Vás vyšší zájem.“

„O mne? Jste kuplíř? Kšeftujete s bílým masem?“

Rozesmál se. Tichým, pohrdavým smíchem.

„Řeč tu není o tvém sexappealu, řeč je o tvé duši, holčičko.“ Řekl a znovu ji přešel mráz po zádech.

„Hrajete si na ďábla? Úpisy podepsané krví?“ zkoušela zažertovat.

„Až tak bych se necenil. Já jsem jen pokušitel, Markétko.“

Dívala se na něj a nechápala. Znal ji. Viděl, že to bude muset vysvětlit. Četl tu otázku v jejich očích.

„Jak jsem řekl, je o Vás velký zájem. Mají opravdu veliký zájem o Vaši duši. Bude asi velmi cenná a já duše prodávám.“

„Kdo jsou oni? Kdo mne chce koupit?“

„Těžko se to řekne a ještě hůř pochopí. Jeden nemá jméno a ten druhý jich má spoustu. Nemají podobu a přece mají tisíce tváří. Nabízí mi hodně za Vaši duši.“

„Kolik? Na kolik si cení mou duši?“

„Markétko, holčičko, peníze nejsou to, co mne zajímá. Oni mohou dát mnohem více.“

„Jak si to představujete? Slíbíte mi bohatství? Mám Vám podepsat úpis?“

„Pokut si přejete bohatství, proč ne? Na penězích tu opravdu nezáleží. Úpis? Mně stačí tichá dohoda.“

Otočila se a přeběhla k holkám na druhou stranu ulice. Odbyla jejich otázky. V hlavě měla zmatek. Nedokázala si to srovnat. Odcházela a snažila se neběžet. Ohlédla se. Stál tam a jen se za ní díval. Viděla na jeho rtech úsměv. Úžasně sebejistý úsměv. Jako by věděl, co se dál stane.

Podivný pocit Markétu pronásledoval. Seděla na přednášce ve velkém sále, ale nevnímala nic z přednesu páně profesora. Ohlédla se. Byl tam. Uviděla Pokušitele sedět nahoře v poslední řadě u dveří. O přestávce jej viděla opět. Seděl u stolku v bufetu. Viděla jej v menze. Stál tam vzadu u okna a prohlížel si celý sál. Začínala přemýšlet. Jde mu jen o ní, nebo také o jiné? Možná by měla jít na policii. Ale co jim vlastně řekne?

Po škole se vrátila s ostatními na kolej. Hlouček studentů v metru ji dával pocit bezpečí. Zahlédla Pokušitele na nástupišti. Viděla jej ve vedlejším vagonu. Kdykoliv se rozhlédla, vždy někdy byl. Večer se holkami chystala vyrazit do města. Byl pátek. Chodily spolu po večerním městě vždy, když nejely domů. Teď stály u okna a sledovaly postavu na rohu ulice.

Po celý rok chodily na diskotéky, do kina, občas i do divadla, pokud se podařilo získat lístky. Vyšly ze dveří kolejí a Petra je zastavila.

„Nevypadá špatně. Ten tvůj Pokušitel.“

Petra se vydala za ním na druhou stranu ulice. Stál tam a vyčkával, až k němu dojde. Zastavila se proti němu a prohlížela si ho. Markétka viděla na jeho ústech náznak úsměvu. Úsměvu pochopení. Věděl, co přijde.

„Když už nás sledujete, nechtěl byste jít rovnou s námi?“

Teď si on prohlížel ji. „Proč ne? Kam máte namířeno dnes?“

„Do A klubu nebo do Parníku. Nebo znáte něco lepšího?“

„Možná ano. Záleží na tom, co si budete přát. Hudbu živou nebo disko, nějaké speciality, nebo si přejete vidět život opravdové smetánky?“

„Zní to hezky. Lákavě.“

„Děvčátko, jsem přece Pokušitel!“

Nabídl Petře rámě a ta se do něj zavěsila. Tedy doslova pověsila. Ve čtveřici vyrazili do města. Vyšli z metra na hlavním náměstí. Nápisy neónů svými barvami osvěcovaly blázinec spěchajících lidí, kteří se zde navzájem proplétali. Procházeli se kolem výkladních skříní. Komentovali vystavené šaty, šperky, celou tu módu. Celou nádheru hadříků a s ještě nádhernějšími cenami. Došli jako mnoho dalších skupinek před hlavní pasáž. Pokušitel je vedl dovnitř, do klubu v pasáži. Nevěřila, že je vpustí. Bránila se, že je to drahé. Petra to odbyla svým: „Žijeme jen jednou!“Tento klub byl jen pro vyvolené. K jejímu překvapení ochranka jen úslužně ustoupila. Neptali se na nic.

Klub byl téměř plný. V rohu byl malý, volný stůl pro čtyři. Nikdy nevěřila na náhody. Teď jich začínalo být příliš. Pokušitel se bavil s Petrou. Jako vždy byla středem pozornosti. Svoji energii by mohla prodávat. Markétka s Pavlínou jen poslouchaly. Pokušitel popisoval drinky z nápojového lístku. Vyprávěl legendy o jejich původu, pohádky o jejich vzniku. Petra se smála, Pavlína jen se sklopenou hlavou poslouchala. Markétka se necítila dobře. Nervózně si prohlížela osazenstvo klubu. Viděla číšníky, jak si je prohlížejí. Diskžokej se snažil rozjet zábavu. Hudba rvala Markétce uši. Petra je vytáhla na parket. V téhle muzice bylo jedno, kdo s kým tančí. Tančili vlastně všichni se všemi.

Petra se brzy oddělila. V propletenci na parketu se seznámila s partou od vedlejšího stolu a zmizela s nimi k baru. Vždy velmi lehce měnila strany. Markéta s Pavlínou zůstaly s Pokušitelem samy. Seděly u svého stolku a poslouchaly jeho historky.

Markétka si všimla party vzadu u stolu. Znala jen jednoho. Jindra se tam bavil se svými přáteli. Viděla je, jak se vesele baví. Viděla Jindru, jak se dívá po sále. Na vteřinu se jejich oči střetly. Oba pohledy se zarazily. Všiml si jí a ona rychle odvrátila pohled. Poslouchala vyprávění Pokušitele a jen opatrně po očku se dívala dál. Sledovala, jak si Jindra prohlížel její stůl. Jak podrobně hodnotí Pokušitele. Viděl jen jeho záda. Pak se i on obrátil k ostatním u stolu a zapojil se do diskuze. Čtveřice zlaté mládeže si dopřávala. Dobírali si číšnici. Markéta nevěděla, co ji nabídli, ale viděla její smích a decentní odmítnutí. Takové to, teď ještě ne. Nebo tady rozhodně ne. Bylo to stejné, jako ve všech hospodách a putykách, co znala. Mladí suveréni si dobírali mladé číšnice.

Petra se vrátila od baru rovnou k vedlejšímu stolu. Parta kluků ji lákala mnohem víc, než cokoliv jiného. Tančili na parketu, popíjeli u baru a pak se vytratili. Klub se začínal vyprazdňovat. I nejlepší podniky mají svou zavírací dobu. Čas plyne náramně rychle, pokud se cítíte šťastně a Markétce se jen pomalu vracel její klid.

Otevřela kabelku a s peněženkou v ruce vyrazila k baru. Číšník se usmál. Má přece zaplaceno. Otočila se ke svému společníku. Jen pokrčil rameny. Je přece Pokušitel, nikoliv mecenáš. Markétka se rozhlížela po lokále. Jindrova parta byla pryč. Zůstala už jen starší zamilovaná dvojice. Ta tedy určitě neplatila.

Půlnočním metrem se naše trojice vracela zpátky na kolej. Pokušitel byl velmi zdvořilý. Vyznal se v lichotkách a doprovodil děvčata až před kolej. S úklonou se poroučel. Markéta se jej zeptala, kde bydlí. Celý večer se pokoušela z něj dostat, kde a jak vlastně žije, ale on jen obratně unikal a převáděl řeč jinam. I teď se jen usmál.