PRAVIDLA ČESKÉHO PRAVOPISU

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

první vydání 2013

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-31-1 (EPUB verze)

Obsah

Informace pro uživatele

Úvodem

Použité zkratky

PRAVOPISNÁ PRAVIDLA

OZNAČOVÁNÍ HLÁSEK PÍSMENY

I. Označování hlásek ve slovech domácích

Pravidla pro psaní i (í) a y (ý)

PO PRAVOPISNĚ MĚKKÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)

PO PRAVOPISNĚ TVRDÝCH SOUHLÁSKÁCH - y (ý)

PO PRAVOPISNĚ OBOJETNÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)/ y (ý)

▶ Slova vyjmenovaná (výčet slov není vyčerpávající)

▶ Koncovky podstatných a přídavných jmen

▶ Koncovky příčestí a jmenných tvarů přídavných jmen

Skupiny bje/ bě, vje/ vě, pě

Psaní mě/ mně

Souhlásky párové

Psaní skupin souhlásek

Předložky a předpony S a Z

Délka samohlásek

OZNAČOVÁNÍ DÉLKY

STŘÍDÁNÍ KRÁTKÝCH A DLOUHÝCH SAMOHLÁSEK

II. Psaní slov přejatých

A. Slova obecná

Psaní S a Z

Označování délky samohlásek

B. Vlastní jména

I. JMÉNA OSOBNÍ

II. JMÉNA ZEMĚPISNÁ

ZKRATKY A ZNAČKY

I. Zkratky

II. Zkratková slova

III. Značky

PSANÍ VELKÝCH PÍSMEN

I. Velká písmena u vlastních jmen a názvů

II. Velká písmena jako výraz úcty

III. Psaní velkých písmen na začátku větných celků

HRANICE SLOV V PSANÉM TEXTU

I. Spřežky

II. Spojovací čárka – spojovník

III. Dělení slov

ČLENICÍ ZNAMÉNKA

I. Tečka

II. Čárka

III. Středník

IV. Otazník

V. Vykřičník

VI. Dvojtečka

VII. Uvozovky

VIII. Pomlčka

IX. Tři tečky

X. Závorky

XI. Odsuvník

PRAVOPISNÝ SLOVNÍK

A, B, C, Č, D, E, F, G, H, Ch, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, Ř, S, Š, T, U, V, W, X, Y, Z, Ž

Úvodem

Námi předkládaná Pravidla českého pravopisu vychází vstříc každodennímu užívání. Tvoří přehledný a srozumitelný výklad pravopisných pravidel a tvarosloví s kompletním zapracováním Dodatku zveřejněného v roce 1994 MŠMT ČR, který u některých slov připouští dvojí či dokonce trojí způsob psaní. Takto zpracovaná Pravidla umožňují uživateli rychlé vyhledávání potřebných informací. Přesto však musí uživatel zvážit výběr hesla z hlediska stylové vhodnosti, neutrálnosti či příznakovosti slova, vhodnosti jeho užití v mluveném či psaném projevu a vhodnosti užití vzhledem k adresátovi.

Autoři

Použité zkratky

aj.

a jiné

angl.

anglicky

ap., apod.

a podobně, a podobný

atd.

a tak dále

atpod., atp.

a tomu podobný, a tak podobně

bud.

budoucí čas

círk.

církevní

citosl.

citoslovce

č. j.

číslo jednotné

č. mn.

číslo množné

část.

částice

dok.

dokonavé sloveso

dn.

dnes, dnešní

dř.

dříve

franc.

francouzsky

hist.

historický, historicky

hovor.

hovorový, hovorově

chem.

chemický, chemicky

ital.

italsky

j., jedn.

jednotné (číslo)

jm.

jméno

kap.

kapitola

kniž.

knižní, knižně

lat.

latinsky

m.

mužský rod

mj.

mimo jiné

mn.

množné (číslo)

např.

například

násl.

následující

nedok.

nedokonavé sloveso

neodb.

neodborný, neodborně

neskl.

nesklonné (jméno)

nespis.

nespisovný, nespisovně

neživ.

neživotný

ob.

obecný, obecně

odb.

odborný, odborně

os.

osoba, osobní

p.

pád

pod.

podobný, podobně

podst. jm.

podstatné jméno

pomn.

pomnožné (jméno)

popř.

popřípadě

předl.

předložka

příč.

příčestí

příd. jm.

přídavné jméno

příjm.

příjmení

přísl.

příslovce

přít.

přítomný čas

rozk.

rozkazovací způsob

řec.

řecky

řidč.

řidčeji

s., str.

strana

sport.

sportovní, sportovně

srov.

srovnej

st.

stupeň

stř.

střední rod

tj.

to je(st)

tzv.

takzvaný

vl. jm.

vlastní jméno

zájm.

zájmeno

záp.

záporný, záporně

zast.

zastaralý, zastarale

zkr.

zkratka

zn.

značka

zprav.

zpravidla

zvl.

zvláště

ž.

ženský rod

živ.

životný

žel.

železnice

V hranatých závorkách [] je uveden přepis výslovnosti.

PRAVOPISNÁ PRAVIDLA

OZNAČOVÁNÍ HLÁSEK PÍSMENY

A a, Á á, B b, C c, Č č, D d, Ď ď, E e, É é, Ě ě, F f, G g, H h, Ch ch, I i, Í í, J j, K k, L l, M m, N n, Ň ň, O o, Ó ó, P p, Q q, R r, Ř ř, S s, Š š, T t, Ť ť, U u, Ú ú, Ů ů, V v, W w, X x, Y y, Z z, Ž ž

Spřežka ch – tj. spojení písmen c a h – se považuje za jediné písmeno.

Písmena q, w, x (popřípadě některá další: ä, ê, ő, ű, ł aj.) se vyskytují ve slovech cizího původu.

I. Označování hlásek ve slovech domácích

Pravidla pro psaní i (í) a y (ý)

PO PRAVOPISNĚ MĚKKÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)

ž, š, č, ř, c, j

a ď, ť, ň (pokud se jimi označují souhlásky měkké; píše se di, ti, ni)

♦ žirafa, šiška, čistota, řízek, cibule, jiskra, dítě, tikot, nitka

Poznámka: U podstatných jmen vzoru hrad zakončených na c se píše tvrdé y (např. tácy, kecy, hecy – viz níže).

PO PRAVOPISNĚ TVRDÝCH SOUHLÁSKÁCH - y (ý)

h, ch, k, r

a d, t, n (pokud se jimi označují souhlásky tvrdé)

♦ Hynek, chýše, kyselina, ryba, dýně, tyč, nyní

Poznámka: toto pravidlo není závazné pro slova zvukomalebná, kdy se píše i (í), někdy též y (ý), např. chichi; kikirikí, též kykyryký.

PO PRAVOPISNĚ OBOJETNÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)/ y (ý)

b, f, l, m, p, s, v, z

Y/ Ý se píše v kořenech slov domácích jen ve vyjmenovaných slovech (výjimečně i v příponě: slepýš, kopyto, brzy) a ve slovech příbuzných nebo od nich odvozených, dále v předponě vy-, vý-, v některých koncovkách podstatných a přídavných jmen a v některých složených tvarech slovesných v koncovkách příčestí minulého (viz níže).

▶ Slova vyjmenovaná (výčet slov není vyčerpávající)

♦ by, bý

být (bych, bys, by, bychom, byste, abych, kdybych, bytí, bývat, bývalý, bytelný, bytost), bydlit (bydliště), obyvatel (obyvatelný), byt (bytná, bytový), příbytek, nábytek, dobytek (dobytkářství, dobytče), zbytek (zbytečný), obyčej (obyčejný), bystrý (bystrost, bystřina), bylina (býlí, býložravec, černobýl), kobyla (Kobylisy), býk (býček, býčí, býkovec), babyka

vlastní jména: Přibyslav, Bydžov, Hrabyně, Bystřice, Zbyněk, Zbyšek, Zbyslav aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

být (existovat) x bít (tlouci)

nabýt (získat) x nabít (zmlátit)

dobýt (získat) x dobít (baterii)

přibýt (být navíc) x přibít (hřebík)

ubýt (na váze) x ubít (usmrtit)

bydlo (příbytek) x bidlo (tyč)

býlí (plevel) x bílí (bílé zabarvení)

♦ ly, lý

slyšet (slyšitelný, nedoslýchat), mlýn (mlýnice, mlynář), blýskat se (blýskavý, blyštět se, zablýsklo se, blýskavice), polykat (vzlykat, zalykat), plynout (plyn, splývat, plynulý, plynojem, plynárna, rozplynout se, oplývat, vyplývat), plýtvat, plyn, vzlykat, lysý (lysina, lyska, Lysá), lýtko, lýko (lýčí, lýkovec, lýkožrout, lýčený – tj. z lýka), lyže (lyžařský, lyžovat), pelyněk, plyš, slynout, plytký, vlys (vlysový)

vlastní jména: Volyně, Lysolaje, Lysá aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

mlýn, mlynář(ka) x mlít

lýčený (z lýka) x líčený (předstíraný, strojený)

lyska (pták, lysina) x líska (lískový keř)

blýská (se) x blízká (nedaleká)

Slova lišej (vyrážka) a lišaj (motýl), ližiny (trámce k posunování těžkých břemen) se píší s měkkým -i-.

♦ my, mý

my (zájmeno 1. os. č. mn.), mýt (mýdlo, umyvadlo/ umývadlo, myčka, mýval, pomyje, mydlář, mydlina), myslit/ myslet (myšlenka, přemýšlet, mysl, myslivec, výmysl, úmysl, smýšlení, nesmyslný, průmysl), mýlit se (omyl, zmýlená, mýlka), hmyz (hmyzožravec, hmyzí), myš (myšina), hlemýžď, mýtit (mýtina, vymýtit), zamykat (odmykat, výmyk, přimykat se, vymycovat), smýkat (smyk, smyčec, průsmyk), dmýchat (rozdmýchávat, dmychadlo/ dmýchadlo), chmýří, nachomýtnout se (ochomýtat se), mýto (mýtné, Mýto), mykat (mykaný), mys, sumýš

vlastní jména: Litomyšl, Přemysl, Nezamysl, Křesomysl, Kamýk aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

my (1. os. č. mn.) x mi (3. pád zájmena já)

mýt (vodou) x mít (vlastnit)

mýval (medvídek) x míval (měl)

vymýtit (vykácet, vysekat) x vymítat (vyhánět, vymetat)

rozdmýchat (rozfoukat) x rozmíchat (rozkvedlat)

♦ py, pý

pýcha (pyšný, pýchavka, přepych, zpychnout), pytel (pytlovina, pytlák, pytlačit), pysk (ptakopysk, pyskatý), netopýr, slepýš, pyl (opylovat), kopyto (sudokopytník), klopýtat (klopýtnout), třpytit se (třpytivý, třpytka, třpyt), zpytovat (nevyzpytatelný, jazykozpyt), pykat (odpykat), pýr (pýřavka), pýřit se, čepýřit se, pyj

vlastní jména: Spytihněv, Chropyně, Pyšely, Spytovice, Solopysky, Přepychy aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

pýcha x píchá (bodá)

pyl (prášek v květu) x pil (vodu)

slepýš (beznohá ještěrka) x slepíš (lepidlem)

opylovat (květy) x opilovat (pilníkem)

pyj (úd) x pij (rozk. zp. od pít)

pykat (nést trest za něco) x pikat (hrát na pikanou)

♦ sy, sý

syn (synovec, zlosyn), sytý (nasytit, přesytit, dosyta, nenasytný), sýr (syreček, sýrárna, syrovátka), syrový/ syrý (syrovinka), sychravý, usychat/ usýchat (zasychat), sýkora (sýkořice), sýček, sysel, syčet (sykot, zasyčet), sypat (sypký, zásyp, vysypat, sýpka, násyp, osypaný)

vlastní jména: Bosyně, Sychrov, Syslov, Synkov, Syneč aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

sýrový (ze sýra) x sírový (ze síry)

syrý (syrový, vlhký) x sirý (osiřelý)

sypat (přesypávat) x sípat (chraptět)

Slova sirup, sivý (šedivý) se píší s měkkým -i-.

♦ vy, vý

vy (zájmeno 2. os. č. mn.), vykat, vysoký (výše, nejvyšší, vysočina, zvýšit, vyvýšenina, převyšovat), výt (zavýt), výskat (zavýsknout, výskot), zvykat (zvyk, zlozvyk, návyk, odvykat, obvyklý), žvýkat (žvýkačka, přežvykovat, přežvýkavec, žvýkací), vydra (vydří, vydrovka), výr, vyžle, povyk (povykovat), výheň, cavyky, vyza

vlastní jména: Vyšehrad, Vysočany, Vyškov, Výtoň, Vyžlovka, Povydří aj.

slova s předponou vy, vý (vynález, výborný, vysvědčení, vyškolit, výpis, výzkum atd.)

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

výt (vlk) x vít (věnce)

výr (pták) x vír (vířivý pohyb vzduchu nebo vody)

výskat (radostí) x vískat (ve vlasech)

výška (vysoký) x vížka (věžička)

vysutý (vysunutý – zahrada) x visutý (visící – lanovka)

vyset (obilí) x viset (na věšáku)

♦ zy, zý

brzy, jazyk (jazýček, jazykový, jazykolam, jazykozpyt, jazykověda, dvojjazyčný), nazývat (se) (vyzývat, vzývat, ozývat se, vyzývavý)

vlastní jména: Ruzyně

Poznámka:

pozor na psaní slova brzičko (přípona -ičko)

nazývat se (jmenovat se) x nazívat se (hodně zívat)

♦ f

♦ Po písmenu f se v základech domácích slov y (ý) nepíše.

▶ Koncovky podstatných a přídavných jmen

Psaní i (í) a y (ý) po souhláskách obojetných se řídí podle vzoru, ke kterému jméno patří (měkký, tvrdý).

-i (í)

=> se píše V KONCOVKÁCH VZORŮ MĚKKÝCH

u podstatných jmen

„muž“ a „stroj“ => vzory mužského rodu

„růže“, „píseň“ a kost“ => vzory ženského rodu

„moře“, „stavení“ => vzory středního rodu

Poznámka:

– v koncovkách 7. p. č. mn. -ami, -emi (-ěmi), -mi, -ími, -ými

(např. hlavami, kočkami, velkými, rozumnými);

– v koncovce 6. p. č. mn. -ích

(např. v polích, v lesích).

u přídavných jmen

– v koncovkách všech rodů vzoru „jarní“

(kozí, cizí, ryzí)

-y

=> se píše V KONCOVKÁCH podstatných jmen VZORŮ TVRDÝCH:

„hrad“ => vzor mužského rodu neživotného

(pozor na 6. p. mn. č. u podvzoru les – lesích, kostelích atd.)

„předseda“ => vzor mužského rodu životného

(mimo 3. p. č. j. -ovi)

„žena“ => vzor ženského rodu

„město“ => vzor středního rodu

Poznámka:

Tvrdé -y se píše též u podstatných jmen vzoru hrad zakončených na c (např. tácy).

-i (í) nebo -y (ý)

=> se píše v některých koncovkách následujících podstatných a přídavných jmen vzorů:

„pán“ => v koncovkách podstatných jmen rodu mužského životného vzoru „pán“ se píše měkké -i v 1. p. č. mn.

(páni – holubi, lvi, kosi apod.)

a tvrdé -y ve 4. a 7. p. č. mn. (pány – holuby, lvy, kosy apod.);

„mladý“ => v koncovkách přídavných jmen tvrdého vzoru „mladý“ se píše měkké -í v 1. p. č. mn. rodu mužského životného: mladí – milí, drazí (přátelé);

v jiných tvarech se píše tvrdé -ý: mladý – milý, drahý (přítel);

„otcův“ a „matčin“ – v koncovkách přídavných jmen přivlastňovacích vzorů „otcův, -ova, -ovo“ a „matčin, -ina, -ino“ se píše měkké -i v 1. p. mn. č. rodu mužského životného: otcovi/ matčini (přátelé);

v jiných tvarech se píše tvrdé -y (ý): otcovy/ matčiny (sestry), otcových/ matčiných (příbuzných)

▶ Koncovky příčestí a jmenných tvarů přídavných jmen

A/ Mluvnická shoda s podmětem v množném čísle STEJNÉHO RODU (u rodu mužského též stejné životnosti).

-i

– je-li podmět v množném čísle rodu mužského životného

Chlapci běželi jako o závod. Hoši se rozběhli bosi po louce.

Poznámka: Podstatná jména rodiče, koně, lidičky jsou mluvnicky životná, přestože mají neživotnou koncovku. Pozor však na koně houpací.

-y

– je-li podmět v množném čísle rodu mužského neživotného nebo rodu ženského

Ze střech visely rampouchy. Na louce se pásly kozy a krávy.

Poznámka: Podstatné jméno den může mít též životnou koncovku. I tehdy však vyžaduje shodu jako podstatné jméno neživotné. Dny/ Dni se krátily.

– je-li několik podmětů rodu středního a alespoň jeden z nich je v jednotném čísle

Housata, kachňata i kotě nakonec skončily ve vodě.

Poznámka: Podstatné jméno dítě má v čísle jednotném tvar rodu středního, v čísle množném však tvar rodu ženského – děti. Proto se píše v množném čísle ve shodě -y: Děti postavily sněhuláka.

-i/ y

– Některých jmen mužského rodu se užívá v životných i neživotných tvarech (slanečci/ slanečky, uzenáči/ uzenáče, ledoborci/ ledoborce, ukazatelé/ ukazatele ...).

Pro pravopis vždy platí: Životné tvary podstatných jmen vyžadují ve shodných tvarech jmen přídavných a příčestí měkké -i, neživotné tvary tvrdé -y.

Pozor: Podstatné jméno den vyžaduje shodu jako podstatné jméno neživotné též v případě, že má životnou koncovku.

Ledoborci vypluli nebo Ledoborce vypluly.

Dny/ Dni se krátily.

B/ Mluvnická shoda s podmětem skládajícím se z několika souřadně spojených jmen RŮZNÉHO RODU NEBO ŽIVOTNOSTI (u rodu mužského).

1) Je-li mezi jmény v podmětu jméno rodu mužského životného, píše se -i nebo -y v tvarech příčestí nebo jmen přídavných podle okolností:

i

– v případě, že jsou všechna jména v jednotném čísle:

Matka i otec mi přijeli naproti.

– je-li některé jméno nebo všechna jména podmětu v čísle množném a přísudek následuje za podmětem:

Nejlepší žáci a žákyně byli odměněni.

i/ y

– předchází-li přísudek před podmětem, je obvyklá shoda s nejbližším jménem několikanásobného podmětu:

Naši třídu reprezentovaly vybrané žákyně a žáci.

(Je ovšem též možné: Naši třídu reprezentovali vybrané žákyně a žáci.)

2)

y

– se v tvarech příčestí nebo jmen přídavných v případě, jsou-li jména v podmětu rodu mužského neživotného nebo ženského:

Auta, stromy i střechy domů byly pomláceny vichřicí.

3) Mluvnická shoda se uplatňuje v případě, je-li mluvnický rod podmětu jednoznačný. Jinak nastupuje tzv. shoda podle smyslu (především je-li podmět vyjádřen bezrodým zájmenem).

Je-li podmět nevyjádřený, shoduje se přísudek s podstatným jménem v případě, že je rod podmětu patrný z některé z předcházejících vět.

4) Je-li podmět obsahující jména živých bytostí různého rodu vyjádřen výrazem rozvitým (s předložkou s) a mužské jméno životné je jen v rozvíjejícím členu, řídí se shoda těmito pravidly:

y

Píše se, je-li řídícím členem takového rozvitého výrazu podstatné jméno rodu ženského v množném čísle a předchází-li přísudek před podmětem (Na sraz přijely žačky se svými učiteli.) nebo je-li ženské jméno v dané souvislosti významem závažnější (Matky s kojenci měly v ordinaci přednost.).

i/ y

Žačky se svými učiteli navštívili (též navštívily) divadlo.

i

V přísudku se píše tehdy, jsou-li všechna jména rozvitého výrazu v čísle jednotném a jedno z nich je rodu mužského životného.

Petra s Lukášem odjeli lyžovat do Orlických hor.

♦ Je-li podmět vyjádřen výrazy označujícími množství (pár, tisíc, milión, dav, řada) ve spojení s 2. pádem podstatného jména, není podmětem toto podstatné jméno, ale právě onen výraz vyjadřující množství.

Tisíce lidí přišly o život.

V dalších větách může být i shoda podle smyslu, tedy koncovka -i.

Na náměstí se shromáždily davy lidí, aby protestovali (též protestovaly) proti režimu.

▶ Koncovky tvaru přítomného

U sloves platí, že v koncovkách přítomného tvaru se píše vždy měkké -í

(např. prosí, trpí, sází, koupí, zvítězí, narazí, staví).

Skupiny bje/ bě, vje/ vě, pě

bje/ bě, vje/ vě

Skupina bje a vje se píše tehdy, je-li b nebo v součástí předpony a následuje kořen začínající skupinou je:

– v/jel, ob/jet, ob/jetí, v/jem, ob/jednávka.

V ostatních případech se píše bě, vě:

– oběd, bědovat, běžet, vědec,vědomě.

pě

Ve skupině pě se píše vždy pouze -ě, jelikož žádná předpona nekončí na p:

– pěnkava, zpěv, pět, zápěstí, pěstovat.

Psaní mě/ mně

Skupina vyslovovaná [mňe] se píše buď mě nebo mně.

mě

Skupina mě se píše vždy v kořenu slova nebo ve slovech, kde se souhláska ň (n) nevyskytuje v jiném tvaru slova nebo ve slově příbuzném:

měsíc, město, mělký, vyměnit; umět (umí), rozumět (rozumí).

mně

Skupina mně se píše tam, kde je souhláska ň nebo n i v jiném tvaru slova nebo ve slově příbuzném:

zapomněl (pomni), rozumně (rozumný), domněnka (domnívat se), uzemnění (uzemnit).

Poznámka: Ve slově tamější se píše -mě-, jelikož toto slovo bylo utvořeno od zájmenného příslovce tam příponou -ější (nikoli od tamní).

Zájmeno já

mě – ve 2. p. a 4. p. č. j. (Beze mě to asi nezvládnou. Zapomněl na mě.)

mně – ve 3. a 6. p. č. j. (Hovořili spolu o mně. Půjč mně pero.)

Souhlásky párové

1. Na konci slov se znělé souhlásky párové vyslovují jako neznělé (b – p, d – t, ď – ť, h – ch, v – f, z – s, ž – š, v cizích slovech také g – k). Pravopis k tomu nepřihlíží, takže se znělé souhlásky píší tam, kde je v jiném tvaru téhož slova nebo ve slovech příbuzných znělá souhláska: zub (zubu), pád (pádu), páv (paví), hrách (hrachu), chlup (chlupatý).

2. Ve skupinách párových souhlásek se vyslovuje celá skupina buď zněle, nebo nezněle, ale píše se podle toho, které hlásky jsou v jiných tvarech téhož jména nebo ve slovech příbuzných: lehký (lehoučký), hebký (heboučký), nehty (nehet).

Psaní skupin souhlásek

Někdy se ve výslovnosti některé skupiny souhlásek zjednodušují, pravopis však zůstává beze změny, a to v těchto případech:

– v kořenech slov – dcera, hladce, srdce, jdeme, jste, hřbet

– při ohýbání – zkraťte, kočce, babičce, kostce

– při odvozování:

předponami – předběhnout, nadhled, nadpis; (ve složeninách) půllitr

příponami – množství, dětský, tloušťka, měkký, denní

-nn- se píše:

a/ v takovém případě, pokud tvoříme přídavné jméno příponou -ný nebo -ní od podstatného jména, jehož kořen končí na -n:

den – denní, ráno – ranní, vina – vinný (ve tvaru mužského rodu vinen jsou dvě n oddělena samohláskou e (vinen), ve tvaru ženského a středního rodu se píše -nn-, tj. vinna, vinno);

Pozor: V přídavném jménu raný se píše jen jedno -n-, jelikož nebylo odvozeno od podstatného jména ráno; naopak podstatné jméno ráno bylo utvořeno od přídavného jména raný.

b/ ve tvarech 2. a 3. stupně utvořených od přídavných jmen a příslovcí psaných se dvěma n.

-n- se píše:

a/ ve slovech odvozených příponami -ík, -ice, -ina:

deník, vinice;

b/ v přídavných jménech odvozených od názvů zvířat (zakončených na n), protože jsou odvozena příponou -í (nikoli -ní):

jelení, sloní, mufloní (pro srovnání: medvěd-í, orl-í).

Změny v souhláskových skupinách při odvozování příponami

1. Před příponami -ka, -ko zůstávají souhlásky ď, ť, ň většinou beze změny: síťka, loďka. Někdy se mění v d, t, n: chuť – choutka, zeď – zídka. V některých spojeních dochází ke kolísání: skříňka, též skřínka.

2. Souhláskové skupiny, které vznikají z poslední souhlásky základního slova a z přípony -ský, -ství, -stvo, se zčásti zjednodušují, zčásti zůstávají v nezjednodušené podobě.

♦ Zůstávají beze změny v případě, je-li poslední souhláskou základního slova č, š, z, ž, r, ř:

-č-ský: přeloučský;

-š-ský: bangladéšský;

-z-ský: slezský;

-ž-ský: kroměřížský, mužský;

-r-ský: velehorský;

-ř-ský: kovářský.

♦ Je-li poslední souhláskou základního slova s nebo c, zjednodušují se:

-s-ský na -ský: rakouský, běloruský, portugalský;

-c-ský na -cký: hradecký, kupecký.

♦ Je-li poslední souhláskou základního slova k, h, g, ch, mění se takto:

-k-ský na -cký: uzbecký, mexický;

-h-ský na -žský: pražský;

-g-ský v tradičních případech na -žský: konžský (Kongo), rižský (Riga); jinde většinou zůstává -gský: chicagský;

-ch-ský na -š-ský: vlašský (Vlach).

Poznámka: Výjimkou je Čech – český.

♦ Je-li poslední souhláskou základního slova d, t, n, ď, ť, ň, zůstávají nezměněny:

petrohradský, dětský;

– odchylně je -ck- za -tsk- u odvozenin od podstatných jmen vzoru „kuře“:

dítě – děcko;

– skupina -tstv- se mění na -ctv-:

knížectví, zvířectvo.

♦ Ke jménům, která už sama mají ve svém zakončení skupinu -sk-, se tvoří přídavná jména koncovkou -ý: Etrusk – etruský.

♦ U jmen cizího původu na -berg, -berk, -borg, -burg, -burk, -burgh, -ing, -inky se před -ský odsouvá koncové -g, -gh nebo -k:

New York – newyorský; Nymburk – nymburský

To neplatí o východoasijských jménech na -ing, -ang, -ung:

Honkong – honkongský.

3. Souhláskové skupiny vznikající při stupňování přídavných jmen na rozhraní základu slova a přípony -ší se zachovávají:

hlubší, sušší, vyšší, chudší.

U některých přídavných jmen na -ký je však 2. a 3. stupeň zakončen na -čí:

hezčí, měkčí.

Předložky a předpony S a Z

Předložka s (se)

– pojí se se 7. pádem (s tebou, s maminkou, s prací),

– v knižních výrazech se též pojí se 4. pádem (kdo s koho, být s to).

Užívání výrazů s sebou a sebou:

s sebou:

vzít s sebou, nést s sebou, brát s sebou, vést s sebou

sebou:

– po slovesech, jimiž se označují pohyby těla

mrskat sebou, škubat sebou, hýbat (pohnout) sebou

– součástí spojení

jistý (sám) sebou, překvapený sám sebou

Předložka z (ze)

– pojí se s 2. pádem (ze stolu, ze školy, z nákupu).

Poznámka: Považuje-li píšící za potřebné naznačit předložkou východisko pohybu z povrchu pryč (po povrchu dolů), může zvolit předložku s. I v těchto případech však zůstává základní předložkou z a psaní s se chápe jako knižní až zastaralé (sundat se stolu).

Předložky s (se) a z (ze) by nikdy neměly stát na konci řádku.

Předpona s (se)

a) se píše u slovesa vyjadřujícího směr dohromady nebo kde tento význam, obsažený již ve slovese samém:

scházet se, shromáždit se, sbírat, svírat, slepit, smísit, scelit;

b) se píše u slovesa vyjadřujícího směr shora dolů nebo z povrchu pryč, nebo tam, kde tento význam, obsažený již ve slovese samém:

seskočit, sjet, shodit, svézt, setřít, svléci;

c) se píše v ustálených případech:

schovat (se), spáchat, strávit, slevit, stýskat si, skonat, sbohem, shora.

Předpona z (ze)

a) se píše u dokonavých sloves utvořených od sloves nedokonavých, kde vyjadřuje prostou dokonavost:

aktualizovat – zaktualizovat, úročit – zúročit;

b) se píše u dokonavých sloves (a od nich odvozených sloves nedokonavých) utvořených přímo z podstatných a přídavných jmen, kde vyjadřuje změnu stavu:

zestárnout, zmodrat, zničit, zvlhnout, zranit;

c) se píše u sloves nedokonavých utvořených příponou k slovesům dokonavým:

zetlívat, zmírat, zmodrávat;

d) se píše v několika ustálených případech:

zhostit se, zkoumat, zkumavka, zkouška, zpěv, zpytovat, způsob, zpupný, způsobný, zříci se, zřídit, ztepilý a další odvozeniny těchto slov.

U příslovcí vzniklých z předložkových výrazů (u tzv. příslovečných spřežek) se píše s- nebo z- ve shodě s předložkou původního předložkového výrazu – sbohem, shora, shora; zleva, zcela; zblízka, zdaleka.

Dvojice slov různého významu rozlišených jen předponou s(e)- a z(e)-

♦ významy, pravopis i výslovnost odlišena

sedřít (kůži z těla)

sjednat (dohodu)

slézat, slézt (se) (dolů nebo dohromady)

slíbat (líbáním setřít)

smazat (mazáním setřít)

smotat (svinout)

sválet (ze svahu)

svést (ke zlému, dolů)

svolit (dát souhlas)

zedřít (se) (námahou)

zjednat (pořádek)

zlézat, zlézt (hory)

zlíbat (někoho)

zmazat (umazat)

zmotat (poplést)

zválet (poválet)

zvést (zkazit)

zvolit (vybrat)

♦ pravopis odlišen, výslovnost nikoli

sbít (přitlouci k sobě)

sběh (lidu)

shlédnout (pohledět shora dolů)

sjednat (přednášku)

skosit (kosou posekat)

skreslit (v tech. kreslení)

skroutit (dohromady)

správa, spravovat (opravit, řídit)

stěžovat si (naříkat)

stlouci (dohromady)

sužovat (utlačovat)

zbít (nabít někomu)

zběh (dezertér)

zhlédnout (spatřit)

zjednat (nápravu)

zkosit (učinit kosým)

zkreslit (nepřesně podat)

zkroutit (překroutit)

zpráva, zpravovat (informovat)

ztěžovat si (činit obtížným)

ztlouci (zbít někoho)

zužovat (činit úzkým)

♦ předpona s(e)- nebo z(e)- význam jen nepatrně pozměňuje a odstiňuje

(Vzhledem k významové blízkosti takových dvojic slov není užití té či oné předpony závazné.)

schvátit

schytat

smáčknout (se)

zchvátit

zchytat

zmáčknout (se)

Délka samohlásek

OZNAČOVÁNÍ DÉLKY

České samohlásky jsou buď krátké – i/y, e (ě), a, o, u; nebo dlouhé – í/ý, é, á, ó, ú (ů).

Délka samohlásky u se označuje buď čárkou (ú), nebo kroužkem (ů).

ú

a) na začátku slov:

úlet, úžeh, úprava, úroda;

b) po předponě a na začátku druhého členu složeniny:

mimo/úrovňový, ne/úrodný;

c) v citoslovcích:

vrkú, bú, hú;

d) ve slovech přejatých:

např. kúra (léčebná), túra, fúze, skútr, múza, ragú.

ů

a) uvnitř slova:

půl, kůlna, můra, fůra, nůše;

b) v koncovkách 2. a 3. p. č. mn. podstatných jmen

pánů, mužů; hradům, strojům, městům;

c) v zakončení příslovcí:

dolů, domů;

d) v přejatých slovech:

růže, růž, trůn, lůza.

Poznámka:

Krátké u se píše ve slovech s příponami -ra, -urní, -urový, přestože se vyslovuje dlouze: např. kultura, inventura, strukturní.

Výslovnostní rozdíl mezi samohláskou dlouhou a krátkou není u všech samohlásek a v každém postavení stejně výrazný a ustálený. Pravopisný rozdíl délky se proto řídí zřeteli mluvnickými, neboť výslovnost nemůže být spolehlivou oporou.

STŘÍDÁNÍ KRÁTKÝCH A DLOUHÝCH SAMOHLÁSEK

A/ Střídání při tvoření slov

I. Podstatná jména

Změnu v délce samohlásky základního slova mívají podstatná jména utvořená od sloves s dlouhou samohláskou v infinitivu příponami -č, -tel, -dlo, -tko, dále slova utvořená příponami -ář, -árna, -írna a slova zdrobnělá odvozená příponami -ka, -ek, -ko. Při tvoření předponami se dlouží samohláska v předponě (na-, při-, u-, vy-, za-; např. příkaz, úsilí, výsluní, nábřeží, záruka).

Podstatná jména tvořená od slovesných základů mají v základu slova buď slabiku krátkou, nebo dlouhou, anebo u některých délka kolísá.

1. Délka samohlásky základového slova se mění:

bič, vysavač, prodavač, ctitel, křtitel, mstitel, bidlo, čidlo, rydlo, pisátko, struhátko, stupátko, kramář, mlynář, mydlář, kavárna, vinárna, pekárna.

2. Délka samohlásky základového slova se nemění:

hráč, spáč, rýč, přítel, léčitel, mýdlo, prádlo, šídlo, ořezávátko, párátko, spínátko, naslouchátko, čítárna, jízdárna, lékárna, mlékárna, účtárna.

Podstatná jména odvozená od sloves na -ovat délku slova zachovávají: zkrášlovatel (zkrášlovat), rýhovadlo (rýhovat).

3. Délka kolísá:

uváděč – uvaděč, vyjednávač – vyjednavač, slévač – slevač, vyjednávač – vyjednavač; odesílatel – odesilatel, vysílatel – vysilatel, zasílatel – zasilatel; umývadlo – umyvadlo, dmýchadlo – dmychadlo; knoflíkář – knoflikář, košíkář (košíkářka) – košikář (košikářka), perníkář – pernikář, písárna – pisárna, králíkárna – králikárna.

4. Při tvoření podstatných jmen předponami se pravidelně dlouží samohláska v předponách na-, při-, u-, vy, za-:

nábřeží, nález, příjmení, přínos, ústava, východ, výsluní, základ, zákulisí.

5. U podstatných jmen na -ka se samohláska v předponě nedlouží, následuje-li slabika dlouhá: nabídka, přihláška, ukázka, vyhlídka, zatáčka.

Odchylkou jsou slova výpůjčka, zápůjčka, u nichž se samohláska v předponě dlouží a slova nálevka, námitka, výjimka, kde se kořenová samohláska krátí. Dvojím způsobem je možné napsat slovo výhrůžka i vyhrůžka.

II. Přídavná jména

Délku samohlásky základního slova krátí přídavná jména tvořená příponami -telný, -í, -ský, -(c)ký a -cí.

1. Délka samohlásky základového slova se mění:

znatelný, čitelný, smytelný, dosažitelný, snesitelný, dokazatelný, vzdělavatelný, odpočitatelný, nevyvratitelný, čapí, ptačí, vraní, žabí, muší, králičí, trpasličí, rajský, panský, panství, básnický, stranický, zednický, mělnický, zahradnictví.

2. Délka samohlásky základového slova se nemění:

nevyléčitelný, stíhatelný, neprozkoumatelný, dívčí, beránčí, býčí, jestřábí, krokodýlí, motýlí, skřivánčí, nezvládnutelný, neobsáhnutelný.

3. Délka kolísá:

paví – páví, ovládatelný – ovladatelný, potrádatelný – postradatelný, nepopíratelný – nepopiratelný, rozčílený – rozčilený, obývatelný – obyvatelný, karvinský – karvínský.

Poznámka: Přídavná jména účelová s příponou -cí utvořená od sloves a vyjadřující, nač něco je, k čemu něco sloučí, mají před příponou -cí vždy samohlásku krátkou: balicí (papír), bicí (hodiny), čisticí (prostředek), řídicí (páka) aj. Tyto je však nutno odlišovat od přídavných jmen dějových, která vyjadřují právě probíhající děj (např. vůz kropící silnici).

III. Slovesa

Změna v délce samohlásky základového slova se vyskytuje u některých sloves odvozených příponami -at, -it a -ovat.

1. Dlouhá samohláska se krátí:

hmátnout (hmatat), hrábnout (hrabat), máznout (mazat), čísnout (česat), říznout (řezat), táhnout (tahat), zedničit (zedník), pytlačit (pytlák), hospodařit (hospodář), pracovat (práce).

2. Délka se nemění:

sekat (seknout), stříkat (stříknout), razítkovat (razítko), řadit (řada), rýmovat (rým), rámovat (rám), známkovat (známka).

3. Délka kolísá:

stříhat – střihat, osídlovat – osidlovat, rozmísťovat – rozmisťovat.

B/ Střídání v různých tvarech téhož slova

V kořenech některých tvarů téhož slova se střídají samohlásky krátké a dlouhé:

hrách – hrachu, jméno – jmen, záda – zad, chléb – chleba, jáma – jam, kámen – kamene, zdravý – zdráv, náš – našeho, pít – pil, svítit – sviť.

II. Psaní slov přejatých

V psaní slov cizího původu činíme rozdíl mezi slovy obecnými a vlastními jmény.

A. Slova obecná

O jejich pravopise rozhoduje míra jejich zdomácnění a rozšíření v češtině. Slova řídká a úzce odborná se píší pravopisem jazyka, z něhož byla přejata; slova zdomácnělá se píšou pravopisem českým.

Původním pravopisem se píší

a/ slova omezená na úzký okruh uživatelů, slova úzce odborná nebo knižní, slova mající povahu mezinárodních značek, slova, která označují skutečnosti týkající se pouze cizích zemí, a slova, která si podržují vztah k zemím svého původu:

abbé, randez-vous, brutto, netto, watt, ytterbium, newton, coulomb;

b/ slova (především francouzská a anglická), která jsou částečně zdomácnělá, avšak jejichž výslovnost se liší od písemné podoby:

pizza, menu, cha-cha, interview, revue;

c/ citáty z jazyků píšících latinkou:

fair play, ad acta, ex post, a priori, ad hoc, via facti;

d/ výrazy hudební:

allegro, adagio, scherzo, vivace.

Počeštěným pravopisem se píší

slova zdomácnělá, v jazyce rozšířená, a běžné výrazy odborné. Způsob psaní těchto slov zpravidla odpovídá jejich české výslovnosti í.

1. ae, oe, které se vyslovují jako [e, é] → e, é

aféra, sféra, ekonomie, rentgen

Poznámka: Uvedené skupiny se však píší tam, kde se takto vyslovují: kánoe, aerobik, aeroplán aj.

2. c, které se vyslovuje jako [k] → k: kakao

qu → kv: kvinta

gu → gv: lingvista

w → v: tramvaj

y, které se vyslovuje jako [j] → j: jachta

rh → r: rododendron

ck, které se vyslovuje jako [k] → k: hokej

3. th (ve slovech řeckého původu) → t

estetika, atletika, teorie, teologie, metoda, etan

V úzce odborných slovech a jejich odvozeninách se zachovává th.

4. Zjednodušují se písmena původně zdvojená (ss, ll, mm, nn aj.)

adresa, komise, pesimista, tenis, dilema, fotbal, volejbal

Původním i počeštěným pravopisem se píší

slova, která postupně zdomácňují:

jazz i džez;

runway i ranvej.

Psaní S a Z

Původní s psáno jako z

a/ Ve slovech zdomácnělých se původní s vyslovované v češtině jako z píše z:

analýza, azyl, dezert, dimenze, pauza, oáza, poezie, univerzita, invaze, organizace.

b/ Dále se píše z ve slovech jako exkurz, impulz, konkurz, kurz, pulz a ve slovech od nich odvozených.

c/ Po předponě kon- latinského původu:

konzerva, konzervatoř, konzul, konzistence, konzum.

Původní s psáno jako s nebo z

a/ V některých slovech se píše s nebo z ve shodě s dvojí spisovnou výslovností:

buzola i busola, diskuze i diskuse.

b/ Vyslovované z se píše jako z i s v příponě -izmus:

romantizmus i romantismus, mechanizmus i mechanismus, kapitalizmus i kapitalismus.

c/ Při psaní slov s původními předponami des- a de- a ve slovech od nich odvozených se řídíme spisovnou výslovností:

dezaktivace, deziluze, dezinfekce, desublimace.

Původní s zachováno

a/ Pouze s se píše ve slovech s původní latinskou předponou dis-:

disproporce, disharmonie, disfunkce, disimilaci.

b/ Pouze s se píše ve slovech pravopisně nepočeštěných:

laser, cirrhosis.

Označování délky samohlásek

Délka se označuje:

a/ v základech slov:

akvárium, anténa, kostým, schéma, tón, rádio, plénum, fúze, túra, kúra, árie, islám, konkrétní;

b/ v zakončení slov: -é (filé, resumé), -ém (parfém, emblém, problém), -én (dezén, drén, refrén, pozor však na chemické názvy – viz níže), -ér (restauratér, remorkér), -éza (ortéza, syntéza), -iáda (olympiáda, triáda), -ián (vegetarián), -iéra (voliéra), -ín (etamín, vatelín, delfín, albín; pozor však na chemické názvy – viz níže), -ína (disciplína, vazelína, vitrína, medicína), -má (apartmá), -oár (pisoár, rezervoár), -óza (viróza, nervóza), -ózní (nervózní), -ózový (celulózový), -ýn (manekýn), -ýza (analýza).

U přídavných jmen odvozených od slov, v jejichž základu je samohláska dlouhá, někdy tuto samohlásku krátí, někdy ji ponechávají dlouhou.

Dlouhá samohláska zůstává zpravidla u přídavných jmen s příponou -ový, -ský, -ní, -ný:

ekzémový, sériový, instalatérský, diktátorský, materiální, módní.

U přídavných jmen odvozených jinými příponami se dlouhá samohláska základu většinou krátí:

systematický, schematický.

Délka se neoznačuje:

a/ v zakončení odborných názvů – chemických prvků, sloučenin, názvů biologických a lékařských:

acetylen, benzen, karoten, fosgen, amin, anilin, glycerin, penicilin;

Poznámka: V názvech některých chemických prvků označování délky kolísá: bor i bór, chlor i chlór, jod i jód. Jsou-li použity v odborném textu, zpravidla se délka nepíše.

b/ v zakončení slov na -iv; -iva; -ivum; -ivní; -ida:

masiv, archiv, lokomotiva, ofenziva, aktivum, pasivum, bronchitida, aktivní, pasivní;

c/ v zakončení slov na -emie; -erie; -on; -onek; -onový; -onka:

epidemie, leukemie, baterie, galerie, aceton, balkon, citron, fejeton, karton, ozon, šampion, vagon, balonek, vagonek, mahagonový, citronový, elektronka, baronka, vagonka;

d/ v zakončení slov na -ura; -urka; -urový; -urní:

brožura, inventura, korektura, kultura, miniaturka, armaturový, fakturový, kulturní;

e/ v zakončení slov na -una:

laguna.

Podle původního pravopisu se zachovává:

a/ psaní i, y:

hydrant – historie; gymnázium – gigant, dynastie – distribuce, pyramida – opium;

S měkkým -i se píší slabiky di, ti, ni i v případě, že se vyslovují dy, ty, ny:

diktát, politika, komunikace, recidiva, lokomotiva.

Poznámka: V některých zdomácnělých slovech se píše po h, ch, k, r, d, t, n písmeno y bez zřetele na původ slova – rytíř, trylek, krokodýl, terpentýn, trenýrky.

b/ písmeno x bez zřetele k tomu, jak se vyslovuje [ks, gz]:

praxe, existence, index;

c/ psaní skupin souhlásek znělých a neznělých, bez zřetele k tomu, zda ve výslovnosti dochází k znělostní spodobě:

fotbal, abstinence, abrupce, adsorpce, ekzém, subtilní, subskribovat.

B. Vlastní jména

I. JMÉNA OSOBNÍ

1. Pocházejí-li jména z jazyka, který užívá latinské abecedy, píší se zásadně průvodním pravopisem:

Leonardo da Vinci, Vincent van Gogh, Ludwig van Beethoven, Caesar.

Poznámka: U jmen některých význačných historických osobností se píše jméno v počeštělé podobě: Kryštof Kolumbus, Mikuláš Koperník. V počeštěné podobě se užívá též jmen cizích panovníků, feudálů, papežů, světců atd.: Jan Pavel II., Alexandr Veliký, Tomáš Akvinský.

2. Pocházejí-li jména z jazyka, který užívá jiného písma než latinky, přepisují se podle zavedených transliteračních nebo transkripčních pravidel. Užívají-li tyto jazyky zcela jiného písma (čínština), přepisují se jména tak, aby se písmeny české abecedy přibližně vystihla jejich výslovnost: Alexej Nikolajevič Tolstoj, Buddha, Mao Ce-tung.

II. JMÉNA ZEMĚPISNÁ

1. Pocházejí-li jména z jazyka, který užívá latinské abecedy, píší se většinou původním pravopisem (a to i v případě, že jsou počeštělá):

Le Havre, New Mexico, Seina, Nex York, Monte Carlo.

Poznámka: Původní pravopisná podoba se zachovává zpravidla i u slov odvozených.

2. U jistého počtu zeměpisných jmen užíváme vžité podoby počeštěné (s důsledným označováním délky). Jsou to např.:

jména měst a osad: Alžír, Bělehrad, Bukurešť, Kyjev, Varšava, Řím;

jména řek, moří a horstev: Visla, Himálaj, Apeniny;

jména dílů světa, jejich částí, zemí, krajin aj.: Amerika, Afrika, Itálie; Francie, Čína.

Poznámka: Pokud by užití písmen neobvyklých v české abecedě činilo technické (typografické) nesnáze, nahrazují se tato písmena písmeny s nejbližší zvukovou platností, někdy také příslušnými písmeny bez rozlišovacího znaménka: Francois (François), Piontek (Piątek), Nimes (Nîmes).

3. Zeměpisná jména pocházející z jazyků, které užívají jiného písma než latinky, se přepisují podle zavedených pravidel:

Tokio, Soul, Peking, Írán.

ZKRATKY A ZNAČKY

I. Zkratky

Zkratky, které vznikly zkrácením názvů psaných s velkým písmenem na začátku, se píšou s počátečním písmenem velkým. Ostatní zpravidla s počátečním písmenem malým. Jinak užíváme velkých písmen u některých značek.

1. Nejobvyklejší způsob je ten, že se vypisuje první písmeno slova nebo slov daného spojení anebo počáteční skupina písmen, někdy slabika nebo i více slabik tak, aby zkratka končila souhláskou. Za takto zkráceným slovem se píše tečka, po níž pak následuje buď mezera nebo interpunkční znaménko (dvojtečka, otazník, vykřičník, nikdy však druhá tečka). Pokud však zkrácení neznamená podstatnou úsporu nebo pokud by nebyla zkratka jednoznačná, ponechává se slovo v plném znění.

příklady: p. (pan, pánové), popř. (popřípadě), r. (rok), zvl. (zvláště), v. r. (vlastní rukou), atd. (a tak dále), apod. (a podobně), s. r. o nebo spol. s. r. o. (společnost s ručením omezeným), k. s. (komanditní společnost), v. v. i. (veřejná výzkumná instituce), ved. odd. (vedoucí oddělení)

Často se zkracují jména rodná (křestní), a to buď počátečním písmenem nebo počáteční skupinou písmen končící souhláskou. Podobně se zkracují přívlastky a bližší místní určení v zeměpisných jménech.

příklady: Ant. – Antonín, H. Králové, St. Boleslav, Ústí n. Lab., K. Vary

Zkratka se tvoří z psané podoby slova.

špan. (španělský; nikoli špaň.), lat. (latinský), ve zn. pozd. předpisů (ve znění pozdějších předpisů)

Složená slova se zkracují tak, že se spojí počáteční písmena (skupiny písmen) obou částí:

čs. československý

jz. jihozápadní

atd. a tak dále

tzn. to znamená

např. například

popř. popřípadě

tzv. takzvaný, tak zvaný.

Ustálené zkratky

Zkratky akademických titulů

– u absolventů bakalářského studia:

Bc. – bakalář

BcA. – bakalář umění

– u absolventů magisterských studijních programů:

Ing. – inženýr (dříve uváděn i ve zkratce ing.)

Ing. arch. – inženýr architekt (dříve uváděn i ve zkratce ing. arch.)

MUDr. – doktor medicíny

MDDr. – zubní lékař (dříve MSDr.)

MVDr. – doktor veterinární medicíny

MgA. – magistr umění

Mgr. – magistr

– Absolventi, kteří získali akademický titul magistr, mohou vykonat v téže oblasti studia státní rigorózní zkoušku. Po jejím vykonání se udělují tyto akademické tituly:

PhDr. – doktor filozofie

PaedDr. – doktor pedagogiky

RSDr. – doktor sociálních věd

RCDr. – doktor ekonomických věd

JUDr. – doktor práv

RNDr. – doktor přírodních věd

PharmDr. – doktor farmacie

ThLic. – licenciát teologie

ThDr. – doktor teologie (pro oblast katolické teologie „licenciát teologie“)

Zkratky doktorských titulů uváděných před jménem lze zkrátit rovněž na dr. Za zkratkou titulu doktor (bez rozdílu tvaru v jednotlivých pádech, číslech i pro ženskou podobu) se píše tečka.

Jinak se zkracuje označení členství v akademii věd.

akad. – akademik

ing. arch. – inženýr architekt

akad. arch. – akademický architekt

Zkratky akademicko-vědeckých titulů

Tyto zkratky se píší za jménem.

Ph.D. – doktor (bez mezery po první tečce)

Th.D. – doktor teologie (bez mezery po první tečce)

CSc. – kandidát věd

DrSc. – doktor věd

Dr. – doktor

DSc. – doktor věd

dr. h. c. (doctor honoris causa) – čestný doktor

Poznámka: Zkratky akademicko-vědeckých titulů, uváděných za jménem, jsou ve větě v pozici tzv. přístavku. Proto se oddělují z obou stran čárkami.

Zkratky vědecko-pedagogických titulů

Tyto zkratky se píší před jménem počátečním malým písmenem.

doc. – docent

prof. – profesor

Zkratky vojenských hodností

voj. – vojín

sv. či svob. – svobodník

des. – desátník

čet. – četař

rtn. – rotný

rtm. – rotmistr

nrtm. – nadrotmistr

šrtm. – štábní rotmistr

pprap. – podpraporčík

prap. – praporčík

nprap. – nadpraporčík

šprap. – štábní praporčík

ppor. – podporučík

por. – poručík

npor. – nadporučík

kpt. – kapitán

mjr. – major

pplk. – podplukovník

plk. – plukovník

brig. gen. – brigádní generál

genmjr. – generálmajor

genpor. – generálporučík

arm. gen. – armádní generál

2. Jestliže se slovo krátí začátkem a koncem (zřídka), tečka za zkratku nepatří.

pí – paní

cca – circa

II. Zkratková slova

Zkratková slova jsou zkratky, které mají charakter slov (skloňují se, popř. jsou základem dalšího odvozování). Velká většina jich vzniká z celých počátečních slabik víceslovných názvů, na něž mohou být mnohdy ještě rozvedena.

Zejména jde o názvy institucí a podniků: Bytex – Bytový textil, Čedok – Česká dopravní kancelář aj.

III. Značky

Značky jsou ustálené grafické prvky, kterých užíváme k vyjádření některých základních pojmů. Tečka se za nimi nepíše. Jedná se o zkratky slov domácích i cizích (kg, l, m, t, q, Kč); písmena řecké abecedy (záření, funkce) a také nepísmenné grafické znaky (§ – paragraf, ° – stupeň, ‰ – promile).

Psaní velkých a malých písmen je u jednotlivých značek přesně stanoveno.

K značkám písmenným patří značky:

měr: m = metr, cm = centimetr, dm = decimetr, km = kilometr, m^2 = metr čtvereční, m^3 = metr krychlový, a = ar, ha = hektar, ks = kus, l = litr

vah: g = gram, dg = decigram, kg = kilogram, dag = dekagram (dříve dkg), q = cent

měn: h = haléř, Kč = koruna česká, fr = frank

fyzikálních veličin a jednotek: f = síla, t = čas, s = dráha, g = zemské zrychlení, V = volt, W = watt, B = byte

matematických pojmů: r = poloměr, sin = sinus, cos = cosinus, tg = tangens, log = logaritmus

hudebních pojmů: p = piano, f = forte aj.

chemických prvků: C = uhlík, Al = hliník, NaCl = chlorid sodný

Mezi číslicí a značkou je mezera. Mezera se ovšem nepíše, jestliže se značkami vyjadřuje přídavné jméno (10km rychlost = desetikilometrová rychlost, 8% roztok = osmiprocentní roztok) nebo je značka vyjádřena slovně (10kilometrová rychlost, 8procentní roztok).

Bez teček se píší tzv. iniciálové zkratky: názvy států (USA), názvy institucí a organizací (EU), názvy podniků (ČEZ), názvy veřejných akcí (LOH), názvy historických událostí (SNP), ustálené zkratky názvů novin a časopisů (MF dnes).

Značkami jsou i číslice:

arabské – 1, 2, 3 ... 0

římské – I, V, X, L, C, D, M

a jejich seskupení – 4578, 9 654 278; MCMXXV.

Tečka se píše za číslovkou řadovou (od 8. hod. – od osmé hodiny, ve 4. svazku – ve čtvrtém svazku). Tečka se píše též v případech, kdy se v datu označuje den a měsíc jen číslicemi a mezi číslicemi označujícími hodiny a minuty (3. 8. 1978 ve 4.20).

Tečka se nepíše v případě, že se číslo může číst jako číslovka základní i řadová. V tom případě stojí číslice vždy za jménem, i když má platnost číslovky řadové. To se týká údajů letopočtu, údajů bibliografických, řadových číslovek udávajících díly nebo svazky knih a ročníky časopisů, stránek knihy nebo časopisu, kapitol, odstavců, řádků, veršů, paragrafů apod., označování administrativních částí a složek (městských obvodů, čtvrtí, poštovních úřadů, závodů apod.).

PSANÍ VELKÝCH PÍSMEN

Při psaní užíváme dvojí podoby písmen, písmen malých a velkých. Obojí písmena mají stejnou hláskovou platnost.

Pravidla o psaní velkých počátečních písmen se týkají:

I. slov a pojmenování – odlišují se tak vlastní jména a takzvané vlastní názvy (tj. jména užívaná jako vlastní),

II. jev, který pisatel hodnotí jako významný, hodný úcty,

III. větných celků – označování začátku vět jednoduchých a souvětí.

I. Velká písmena u vlastních jmen a názvů

Velká písmena se píšou, jedná-li se o:

a/ vlastní jména a názvy živých bytostí:

jména osobní, tj. jména rodná (křestní) a příjmení, přezdívky, jména umělecká:

Božena Němcová, Karolína Světlá, Bedřich Smetana;

b/ jména národní, kmenová a obyvatelská, náboženská:

Čech, Pražan, Brňák; Bůh, Hospodin, Stvořitel, Mesiáš, Ukřižovaný, Duch svatý, Prorok (= Mohamed);

Poznámka: Jména příslušníků antropologických skupin se píšou s malým písmenem: např. černoch, běloch, indián.

c/ jména pohádkových a jedinečných nadpřirozených bytostí:

Červená karkulka (Karkulka), Rumcajs, Sněhurka;

d/ jména zvířecí:

Bobík, Šemík, pták Ohnivák;

S velkým počátečním písmenem se píší také přídavná jména přivlastňovací odvozená od vlastních jmen osobních příponami -ův (-ova, -ovo) a -in (-ina, -ino):

Nerudovo dílo, Máchovo jezero.

Poznámka: V přídavných jménech odvozených od vlastních jmen příponou -ský, -ovský se však píše písmeno malé: sokolský slet, čapkovský humor, švejkovský typ.

e/ jména zeměpisná:

Afrika, Středomoří, Čechy, Krkonoše, Vltava;

Poznámka: V zeměpisných názvech obsahujících jméno druhové (moře, ostrov, poloostrov, hora, kraj, ulice, třída, náměstí, most) pokládáme za vlastní název jen rozlišující přívlastek shodný nebo neshodný, a proto se píše s velkým písmenem, ať stojí na kterémkoli místě. Druhové jméno zůstává jménem obecným a má vždy písmeno malé (Jaderské moře i moře Jaderské, poloostrov Pyrenejský i Pyrenejský poloostrov, Jizerské hory).

f/ jména místní, tj. jména obcí a jejich části (čtvrtí a sídlišť), dále jména ulic, náměstí, významných staveb, sadů aj.:

České Budějovice, Nové Město, Jablonec nad Nisou, Český Krumlov, Staroměstské náměstí, Riegrovy sady (v Praze), Pražský hrad;

g/ jména hvězdářská:

Slunce, Měsíc, Země, Mars, Venuše, Velký vůz, Mléčná dráha;

Poznámka: V užití jiném než odborně hvězdářském se píší země, měsíc, slunce s malým počátečním písmenem.

h/ oficiální názvy významných mezinárodních institucí, organizací a jejich orgánů; názvy států:

Organizace spojených národů (OSN), Rada bezpečnosti, Evropská unie (EU); Česká republika, Spojené království Velké Británie a Severního Irska;

i/ orgány států, oblastí, měst apod.:

Kancelář prezidenta republiky, Úřad vlády České republiky, Parlament České republiky, Ministerstvo vnitra;

j/ názvy politických stran a společenských organizací:

Občanská demokratická strana (ODS), Česká strana sociálně demokratická (ČSSD);

k/ oficiální názvy vědeckých, vzdělávacích, kulturních a tělovýchovných institucí:

Akademie věd České republiky, Karlova univerzita (i Univerzita Karlova), Janáčkova akademie múzických umění, České vysoké učení technické (ČVÚT) v Praze, Národní divadlo;

l/ názvy knih, učebnic, časopisů, novin, rubrik, článků, relací (rozhlasových a televizních), uměleckých děl a výtvorů (divadelních, hudebních, výtvarných a filmových):

Smetanova Prodaná nevěsta, hymna Kde domov můj; Pražské jaro (hudební festival), Lidové noviny;

m/ jména (nebo značky) některých výrobků:

hodinky Omega, zubní pasta Colgate, minerální voda Poděbradka;

n/ označení významných dějinných událostí, oficiální názvy politických a kulturních akcí, památných dnů a svátků, soutěží a jejich trofejí:

Velká francouzská revoluce, Pražské povstání, Mezinárodní hudební festival Pražské jaro, Mistrovství světa v kopané v USA;

Poznámka: obecné pojmenování takových akcí se však píše s písmenem malým: např. zimní olympijské hry, mistrovství světa v kopané.

o/ významné památkové dny a svátky:

Štědrý den, Vánoce, Velikonoce, Boží hod vánoční, Nový rok, Svatodušní svátky, Den díkůvzdání;

p/ jména vyznamenání, řádů a cen:

čestná plaketa Nadace Charty 77, Řád bílého lva, Řád T. G. Masaryka, Řád za statečnost, Nobelova cena míru, Cena Thálie.

II. Velká písmena jako výraz úcty

Velká písmena se píšou jako výraz úcty:

– v korespondenci u osobních a přivlastňovacích zájmen 2. osoby (Ty, Tvůj, Vy, Váš);

– v náboženských textech (Bůh).

III. Psaní velkých písmen na začátku větných celků

Velká písmena na začátku větných celků se píší:

a) na začátku každého větného celku ukončeného tečkou, otazníkem, vykřičníkem;

b) na začátku nadpisů, záhlaví, adres apod. umístěných na samostatném řádku, i když za nimi není žádné punkční znaménko;

c) po dvojtečce, následuje-li výčet nebo uvozuje-li přímou řeč.

Malým písmenem je třeba psát pojmenování označující:

– funkce, pracovní zařazení: prezident republiky, generální guvernér, ministr financí;

– jazyky: čeština, angličtina, němčina;

– učební, studijní předměty, obory: český jazyk, matematika, historie; zápočet z makroekonomie; učební obor prodavač;

– názvy dnů a měsíců: pondělí, úterý; leden, únor;

– názvy měn: koruna, euro, americký dolar;

– názvy zvířecích plemen: německý ovčák, pudl, jorkširský teriér.

HRANICE SLOV V PSANÉM TEXTU

I. Spřežky

V písmu se zřetelně vyznačují slova tím, že se od sebe oddělují, že se píše každé slovo zvlášť. Zvlášť se píší také předložky, které teprve ve spojení se jmény nabývají určitého významu a ve výslovnosti se s nimi spojují: na hoře, ve městě, ve škole, do obchodu.

Někdy se však ve spojení předložky se jménem (ať podstatným, přídavným, zájmenem nebo číslovkou) nebo s příslovcem ztrácí původní samostatný význam obou složek, předložky a jména nebo příslovce, a spojení má pak význam příslovce (příslovečný). Vzniká tzv. příslovečná spřežka, a ta se píše dohromady, jako jedno slovo:

nahoře, doleva, doprava, přitom, předtím, potom, natřikrát, odnaproti, předloni, navíc.

Některá spojení se píší obojím způsobem, tj. dohromady i zvlášť. Mezi příslovečným předložkovým výrazem a spřežkou není žádný významový rozdíl:

na jemno i najemno, z počátku i zpočátku, do měkka i doměkka, na příklad i například, na plno i naplno, mimo to i mimoto.

Jediný rozdíl bývá v četnosti užívání. Některé výrazy se objevují v psané podobě více jako dvě slova, u jiných převažuje podoba jednoslovná.

Obdobné zásady jako při psaní příslovečných spřežek platí i pro psaní spřežek jiných: kolemjdoucí, práceschopnost. Dohromady se píšou též složené číslovkové výrazy: jedenadvacet, stopadesátý (narozdíl od dvacet jedna, sto padesát čtyři).

II. Spojovací čárka – spojovník

Někdy je mezi sousedními slovy těsnější spojení, a to se naznačuje krátkou spojovací čárkou – spojovníkem (-) (píše se mezi slova nebo jejich části, a to bez mezer).

Spojovník se píše:

a/ mezi jednotlivými členy podvojných vlastních jmen (složených ze dvou jmen samostatných, ale tvořících nedílný celek):

Rimskij-Korsakov; Frýdek-Místek, nádraží Praha-Holešovice aj.;

b/ u složených přídavných jmen, je-li mezi jejich členy vztah vzájemnosti:

slovník česko-anglický, labsko-oderský průplav;

c/ mezi částmi některých slov přejatých:

ping-pong, moucha tse-tse.

d/ k významovému rozlišení některých přídavných jmen, např. šedo-modrý (tj. šedý a modrý na rozdíl od šedomodrý, tj. šedý odstín modré barvy).

Dohromady, bez spojovací čárky, se píšou taková složená přídavná jména, která se vážou na ustálené, často terminologizované spojení určujícího přídavného jména se jménem podstatným, např. lehkoatletický, středoškolský, vědeckovýzkumný, a dále přídavná jména, mezi jejichž členy je vztah vylučovací: červenobílý, hluchoněmý.

Spojka -li se připojuje spojovníkem zpravidla k prvnímu slovu věty: např. víš-li, ne-li. Tam, kde je -li součástí spojky, píše se bez spojovací čárky: čili, ačkoli, nežli, neboli, zdali, jestliže.

III. Dělení slov

Pro dělení slov platí následující pravidla:

– Dělí se jen slova víceslabičná, a to na hranici slabik. Tvoří-li první slabiku jediná samohláska, není obvyklé ji nechat samostatně na řádku. Rovněž neodsouváme na nový řádek ojedinělou hlásku.

– Tvoří-li slabičnou hranici dvě souhlásky, uplatňuje se tendence rozdělit souhláskovou skupinu mezi sousedící slabiky (pros-tor, trak-tor, kot-va), přestože druhá varianta (pro-stor, tra-ktor, ko-tva) je rovněž možná.

– Složená slova se z důvodu větší zřetelnosti pro čtoucího preferuje dělit podle částí složeniny (země-koule, míru-milovný, modro-bílý).

– U slov, u nichž lze zřetelně rozeznat slabičnou předponu, se odděluje především tato předpona (ná-mluvy, nej-lépe, vý-jezd).

– Hranice pro dělení je též na hranici mezi základem slova a koncovou nebo příponou začínající na souhlásku (pojeď-me, plamen-ný, bláz-nit, dět-ství).

– Hranice slabik je také mezi dvěma samohláskami, které netvoří dvojhlásku (individu-ální, mili-on).

– Je-li třeba rozdělit složené slovo obsahující spojovník v místě spojovníku (česko-anglický), píše se spojovník dvakrát: na konci příslušného řádku a ještě jednou za začátku řádku následujícího. U slov jako e-mail, e-shop, Rh-faktor se ponechává slovní část před spojovníkem na jednom řádku se slabikou následující, popř. s celým zbytkem slova.

Cizí slova se dělí buď podle stejných zásad jako slova česká, tj. podle jejich výslovnosti v češtině, nebo podle způsobu dělení, který je obvyklý v příslušném cizím jazyce.

ČLENICÍ ZNAMÉNKA

Vedle písmen užíváme při psaní ještě různých znamének, tzv. členicích. Označuje se jimi konec věty nebo souvětí, hranice mezi větami v souvětí nebo mezi větnými členy. Dále se jimi vystihuje druh vět, zda vyjadřují otázku, rozkaz, zvolání, přímou řeč apod. Členicími znaménky se nahrazují v písmu ty zvukové prostředky, které vyznačují větu a její druh v řeči mluvené. Odborným názvem se členicí znaménka nazývají interpunkční, jejich užití se potom označuje slovem interpunkce.

Členicí znaménka jsou tečka, otazník a vykřičník, čárka a středník, dvojtečka, tři tečky, uvozovky, pomlčka a závorky.

I. Tečka

A. Tečka

Tečkou (.) se označuje v písmu konec věty nebo souvětí, jestliže nevyznačuje jejich zvláštní povahu (tázací, žádací, zvolací) otazníkem nebo vykřičníkem. Tečka zakončuje především výpovědi s formou věty oznamovací, ale někdy také rozkazovací a přací.

Na konci přímé otázky se píše otazník (?).

Na konci vět zvolacích se píše vždy vykřičník (!). Na konci vět žádacích (rozkazovacích a přacích) se píše vykřičník tehdy, jde-li o důrazný rozkaz nebo přání.

B. Tečka a závorka

Je-li výraz v závorkách součástí výpovědi, píše se tečka až za závorkou.

Např.: Oblíbeným zdrojem vitaminu C jsou citrusové plody (citron, pomeranč, grapefruit).

Je-li text v závorkách výpovědí samostatnou, píše se tečka před závorkou, protože v tomto případě patří tečka k výpovědi v závorkách.

Např.: Život a dílo Boženy Němcové. (Maturitní otázka.)

Někdy je možné pojetí obojí.

Např.: Do blankytně modrounkého celofánu humoru lze zabalit ztrápené a krvavé součástky denních starostí (Bohumil Hrabal).

Nebo: Do blankytně modrounkého celofánu humoru lze zabalit ztrápené a krvavé součástky denních starostí. (Bohumil Hrabal.)

Tečku za jménem autora citátu lze i vynechat. Zpravidla se tečka nepíše tehdy, je-li jméno původce citovaného výroku uvedeno na samostatném řádku pod tímto citátem anebo je-li v něm užito jiného typu písma.

C. Tečka a pomlčka

Je-li výpověď neukončena a naznačuje-li se její neukončenost pomlčkou, tečka po pomlčce se zpravidla nepíše.

Např.: Nechtěl jsem –

Kolikrát ještě –

Po tečce se píše pomlčka, chceme-li naznačit důrazné ukončení výpovědí, popř. celé promluvy zejména tam, kde nechceme nebo nemůžeme naznačit konec odstavce nebo chceme-li členicí úlohu odstavce zesílit.

Např.: Nevěděla, kam jít. – K večeru se Karel vypravil k řece.

D. Tečka se nepíše:

stojí-li textové celky samy o sobě anebo jsou-li dostatečně odlišeny od ostatního textu grafickou úpravou:

– na titulních listech knih;

– za nadpisy;

– za názvy firem a podniků;

– na plakátech, vývěskách apod.;

– v adrese;

– na navštívenkách;

– za podpisy;

– za daty v dopise;

– za jmény autorů ukázek, citátů apod. (pokud stojí na samostatném řádku);

– za výrazy v rubrikách, tabulkách apod.;

– za větou končící zkratkou apod., atd. (tam se píše jen jedna tečka).

II. Čárka

Čárkou (,) se oddělují:

– věty v souvětí,

– složky několikanásobných větných členů,

– výrazy, které jsou do věty vloženy nebo k ní volně připojeny.

Čárka v souvětí

1. V souvětí se oddělují čárkou souřadně spojené věty hlavní v souvětí souřadném nebo souřadně spojené věty vedlejší v složitém souvětí podřadném, nejsou-li spojeny spojkami a, i, ani, nebo, či (s významem slučovacím).

Např.: Chtěl jsem jít na ples, ale všechny vstupenky byly vyprodány.

Věděli jsme, že něco takového už asi neuvidíme, že se účastníme velkého objevu.

Čárka se klade před spojky a, i, ani, nebo, či, má-li vyjádřit jiný význam než slučovací (odporovací, stupňovací, vylučovací, důsledkový apod.).

Např.: Myslel jsem, že ho znám, a přece mě překvapil.

Buď přijdeš včas, nebo pojedeme bez tebe.

Čárka se píše před víceslovnými spojovacími výrazy se spojkou a (a proto, a tudíž, a tak apod.), vyjadřují-li jiný významový vztah než prostě slučovací.

Např.: Anna zpívala ráda, a proto se přihlásila do pěveckého sboru.

Času máme dost, a tak bychom vám s tím mohli pomoct.

2. Čárkou se oddělují věty podřazené (vedlejší) od vět nadřazených (hlavních).

Např.: Nikdo z nás netušil, kam se Petr schoval.

Kdybyste měli zájem, rád vás doprovodím.

3. V složitějších typech konstrukcí se píše čárka takto:

a) Stojí-li před spojovacím výrazem vedlejší věty spojka a nebo jiná spojka, klade se čárka jen před a nebo před první spojku. Rovněž stojí-li před spojovacím výrazem vedlejší věty vytýkací nebo zesilující výrazy (teprve, jen, právě, zvláště, zejména apod.), klade se čárka už před těmito příslovci, a nikoli až před spojovacím výrazem.

Např.: Myslím si, že máš dost zkušeností, a právě proto jsem tě oslovil.

Po namrzlé vozovce jezdíme velmi opatrně, zvláště pokud není dostatečně udržována.

Zavolám ti, později už bych měl vědět víc.

Pavel přijel domů, hned jak se o tom dozvěděl.

Někdy je možné i jiné členění:

Např. Zavolám ti později, už bych měl vědět víc.

Pavel přijel domů hned, jak se o tom dozvěděl.

b) Setkají-li se mezi větami dva spojovací výrazy, z nichž každý patří k jiné větě, píše se čárka ve většině případů jen před prvním z nich.

Např.: Jen nevím, jestli když je dědeček po operaci, je pro něj takový výlet vhodný.

Chtěl bych si u vás objednat jeden, nebo kdyby měl zájem někdo z mých kolegů, dva výtisky.

c) Je-li mezi souřadně spojenými větami umístěna věta podřazená, odděluje se z obou stran čárkami. V takovém případě se čárka píše i před slučovacími spojkami a, nebo atd.

Např.: Přál jsem si poznat toho muže, o němž jsem tolik slyšel, a napsat o něm knihu.

d) Čárkou se obvykle oddělují infinitivní konstrukce s významem podmínkovým a možnostním.

Např.: Vědět o tom, nepsal bych mu. – Dlouho zvažoval, jak ji oslovit.

Čárkou se však neoddělují infinitivní konstrukce závislé na slovesech být (nebýt), a mít (nemít), pokud tvoří s infinitivem těsnou významovou a zvukovou jednotu.

Např.: Je v co věřit. – Není komu zavolat. – Mají proč žít. – Nemá kde spát.

e) Je-li jedna složka několikanásobného větného členu vyjádřena větně a druhá nevětně, oddělují se navzájem čárkou, i když jsou spojeny slučovací spojkou.

Např.: Uslyšela, že zazněl výstřel, a křik divokých hus.

Ukazoval nám, jak rozeznat stopy zvěře, a daňčí oboru.

Při opačném pořadí složek se obvykle čárka nepíše:

Např.: Uslyšela křik divokých hus a že zazněl výstřel.

Ukazoval nám daňčí oboru a jak rozeznat stopy zvěře.

Čárka ve větě jednoduché

1. Čárkou se oddělují členy několikanásobných větných členů, nejsou-li spojeny spojkami a, i, ani, nebo, či (s významem prostě slučovacím). Jednotlivé složky takového několikanásobného větného členu jsou:

a) přiřazeny k sobě bez spojek;

Např.: Tenkrát jsme ještě neznali Kunderu, Topola a Kriseovou.

Přidal se tatínek, maminka, strýc i Alena.

b) spojeny různými spojovacími výrazy;

Např.: Taková výprava může být vyčerpávající, možná i velice nebezpečná.

Martinův domácí úkol je zajímavý, i když poněkud krátký.

c) spojeny dvojitými spojovacími výrazy.

Např.: Sýrová omáčka se hodí jak k rýži, tak k těstovinám.

Pan učitel Zajfrt je sice přísný, ale spravedlivý.

2. Čárkou se oddělují větné členy i jiné výrazy jen volně připojené nebo do věty vložené. Závazně se odděluje:

a) výraz, který tvoří s členem předcházejícím volné přístavkové spojení. Do přístavkového spojení vstupuje jako jeho druhá složka slovo nebo slovní spojení, které označuje stejnou skutečnost jako předcházející člen;

Např.: Praděda Josef, chytrák, uschoval rodinný poklad na zahradě.

Kateřina Neumannová, olympijská vítězka a držitelka mnoha cenných kovů, obhájila na mistrovství světa v Sapporu zlatou medaili.

b) výčet toho, co předcházející člen označuje souhrnně;

Např.: Musela nakrmit domácí zvířata, kočky, psy, králíky i slepice.

Zákaz vjezdu platí pro všechna motorová vozidla, totiž automobily, autobusy, traktory i motocykly.

c) shrnutí toho, co bylo v předcházejícím členu vypočteno;

Např.: Podobné chování pozorujeme u lvů, tygrů, levhartů, tedy velkých kočkovitých šelem.

Proti jeho politice ostře vystoupila Velká Británie, Francie, USA, zkrátka všechny tehdejší demokratické státy.

d) část celku označeného předcházejícím členem, která je uvedena jako příklad, hlavní složka atp.

Např.: V umělcově tvorbě se propojují nejrůznější prvky evropského výtvarného umění, zvláště pak italského.

Pro zdraví našeho organismu je nezbytný dostatečný příjem tekutin, především (mimo jiné, například…) vody a neslazených čajů.

3. Čárkou se oddělují osamostatněné části výpovědi.

Samostatná část výpovědi (postavená před větu nebo za ni) bývá ve větě zastoupena:

a) zájmenným výrazem (ten, ta…);

Např.: Babička, ta uměla výborné koláče!

Strávit celé dny na rybách, to byla naše největší zábava.

b) často je k větě připojena spojovacími výrazy (a to, i když…);

Např.: Nakonec s námi jel také Ondřej, i když nerad.

Čárkami se dále oddělují:

c) volný přívlastek (tedy rozvitý shodný přívlastek, který lze ve větě po významové stránce postrádat, nezužuje významový rozsah podstatného jména, které rozvíjí, lze jej přesunout do jiné výpovědi);

Např.: Marie se vdávala v šatech, vyrobených z nejjemnějšího hedvábí, po babičce.

d) vokativ (oslovení, 5. pád) nebo citoslovce (které nemá úlohu větného členu);

Např.: Věděl jsi, Pavle, o tom?

Tatínku, já ti s tím pomůžu.

Au, to pálí!

Jeminánku, co jsi to přinesl!

e) vsuvky, které si zachovávají povahu věty.

Např.: Dnešní konference je(,) dá se říci(,) významným mezníkem v dějinách našeho století.

Odevzdejte nám své návrhy(,) pokud možno(,) do konce týdne.

Čárkou se neoddělují složky několikanásobného větného členu:

a) spojené spojkami a, i, ani, nebo, či s významem slučovacím;

Např.: Nehledejte v tom nic složitého či nečekaného.

Maminka a tatínek jeli na dovolenou k moři.

b) členy ustálených (často frazeologických) spojení;

Např.: hory doly; křížem krážem, staří mladí; rukama nohama, zuby nehty; hlava nehlava; cestou necestou;

c) přívlastky postupně rozvíjející;

Např.: babiččin nový ubrus; velký černý kocour

d) nesouřadná, i když stejnorodá příslovečná určení;

Např.: včera ráno; pozdě večer

e) údaje místa a času v datech.

Např.: V Hradci Králové (dne) 23. února 2005; Ústí nad Orlicí 10. 6. 1997

Přídavná jména, která stojí vedle sebe, mohou mít dvojí významovou platnost:

– jsou složkami několikanásobného přívlastku (oddělují se čárkou);

druhý, zahraniční řečník (druhý řečník je ze zahraničí)

– jsou složkami přívlastku postupně rozvíjejícího (neoddělují se čárkou).

druhý zahraniční řečník (v pořadí druhý zahraniční řečník)

Někdy je odlišení několikanásobného přívlastku od přívlastku postupně rozvíjejícího obtížné. Je-li možné pojetí obojí, užití čárky záleží pak jen na volbě pisatele.

Např.: prostorný rodinný vůz; nákladný módní oděv nebo prostorný, rodinný dům; nákladný, módní oděv.

III. Středník

Středník (;) stojí svou platností mezi tečkou a čárkou. V textu se použije, pokud se chce poukázat na významovou souvislost mezi určitými složkami výpovědi. Píše se:

1. Mezi souřadně spojenými větami hlavními anebo mezi souřadně spojenými souvětími, zejména v souvětích složitějších.

Např.: Mistr usedl ke klaviatuře, zkontroloval pedály, pohlédl k píšťalám, jako by se chtěl přesvědčit, jsou-li všechny, a teprve potom zahrál první tóny; chrámem se rozezněla hudba.

2. Mezi souřadně spojenými výrazy, zejména při výčtu, je-li třeba členit ho na větší skupiny.

Např.: Slavnostního otevření nové budovy se zúčastnily přední osobnosti ze všech uměleckých oblastí; výtvarné umění reprezentovali malíři, grafici a sochaři; z literátů se dostavili zejména autoři spjati s regionem; filmaře zastupovali herci, režiséři i scénáristé; objevil se zde také ředitel divadla; z hudební branže jsme měli možnost poznat dva současné skladatele vážné hudby a členy jedné rockové hudební skupiny.

IV. Otazník

Otazník (?) je znaménko pro označení otázky.

1. Píše se na konci tázacích výpovědí, ať mají formu věty, souvětí nebo samostatného výrazu nevětného.

Např.: Pojedeš s námi? – Řekl jsi to Karlovi? – Myslíš? – Domů? – Vážně?

2. Uvnitř věty se někdy píše otazník v závorkách. Naznačuje se jím pochybnost o tom, zda je předcházející výraz v dané výpovědi vhodný, anebo o platnosti předcházejícího tvrzení.

Např.: Američtí filmaři prý objevili skutečný (?) Kristův hrob.

Otazník se nepíše za takovým souvětím, v němž má tázací platnost jen věta vedlejší, tj. za závislou otázkou.

Např.: Nevěděl jsem, jestli chceš jet se mnou.

Za otazníkem se zpravidla nepíše žádné další členicí znaménko (tečka, čárka).

Např.: „Jsi si tím opravdu jistá?“ zeptal se Jan.

V. Vykřičník

Vykřičníkem (!) se naznačuje výrazná zvolací povaha výpovědi.

Píše se:

1. Na konci výpovědí, které jsou tvořeny samostatným citoslovcem, oslovením v 5. pádě nebo jiným neslovesným výrazem, pokud má výrazně zvolací ráz, jinak se píše v takových případech na konci výpovědi tečka.

Např.: Pomoc! – Jirko! – Hej! – Určitě!

Ale: Ó, nic jsem o něm neslyšel. – Už s tím přestaň, Mirku.

2. Na konci vět rozkazovacích a přacích, jestliže se chce dát rozkazu nebo přání zvláštní důraz.

Např.: Sednout! – Nech toho! – Vidět ji ještě jednou! – Ať se ti daří!

3. Na konci vět oznamovacích, jen mají-li výrazný zvolací ráz.

Např.: Nevěděl jsem to! – Byl to nádherný zážitek!

– zvolací ráz bývá často naznačen citovými částicemi

Např.: Vždyť jsi ho neznal!

4. Uvnitř věty se někdy užívá vykřičník v závorkách. Vyjadřuje se tím nesouhlas, údiv apod.

Např.: Chtěli i větru (!) poroučet.

Za vykřičníkem se již zpravidla tečka ani čárka nepíše.

Např.: „Utíkejte!“ vykřikl kapitán.

VI. Dvojtečka

Dvojtečka (:) uvozuje část textu, která svým obsahem z předcházející části vyplývá nebo ji rozvádí, doplňuje atd.

Dvojtečka se píše:

1. Pokud se jí označuje hranice mezi větou uvozovací a mezi následující přímou řečí, případně nevlastní přímou řečí.

Např.: Klára se usmála a řekla: „Myslím, že se ještě uvidíme.“

Tomáš se zarazil: už zítra.

2. Za větami nebo za výrazy, které uvozují delší výčet přístavkové povahy.

Např.: Podobné myšlenkové operace se od žáka vyžadují i v ostatních učebních předmětech: matematice, fyzice, chemii, biologii a informatice.

3. Mezi předtiskem (označením rubriky) a vlastním údajem na obchodních a úředních formulářích.

Např.: Nejvyšší dosažené vzdělání: středoškolské s maturitou – Povolání: praktický lékař – Rodné příjmení: Janáčková atd.

VII. Uvozovky

Uvozovkami („“) se obvykle označují ty části projevu, které se doslovně citují nebo které se chtějí z různých důvodů od ostatního textu odlišit.

Uvozovkami v textu se ohraničuje:

1. Přímá řeč, popř. jednotlivé úseky přímé řeči oddělené větou uvozovací.

Např.: „Vezmete si tedy obě?“ zeptal se prodavač.

„Vyberete si jedno z témat napsaných na tabuli,“ řekla učitelka a rozdala studentům slohové sešity.

2. Doslovné výroky a citáty.

Např.: „Život není to, co člověk prožil, ale co si z něj pamatuje a jak si to pamatuje, aby o tom mohl vyprávět,“ říká ve své knize Gabriel García Márquez.

3. Někdy též přesné názvy (tituly) knih, hudebních skladeb, článků atp., avšak jen tehdy, žádá-li to zřetelnost; bývá to hlavně u delších názvů, aby se zabránilo jejich splynutí s ostatním textem.

Např.: V barokním kancionálu „Česká mariánská muzika, radostná i žalostná“ oslavuje Adam Michna z Otradovic Pannu Marii.

4. Výrazy z cizího prostředí, dále výrazy, od nichž se autor distancuje z důvodů obsahových, stylových, důvodů spisovnosti apod.

Např.: Většina „tet“ v našich dětských domovech už absolvovala nějaké vyšší pedagogické studium.

5. Výklady významů slov.

Např.: Odborný výraz artikulace znamená „vytváření hlásek mluvidly“ – sloveso obléhat znamená „svírat v obklíčení; obklopovat“ aj.

6. Výrazy, jichž se záměrně užije v jiném (nejčastěji opačném) významu, než který je obvyklý; mnohdy bývají míněny ironicky.

Např.: Takový „odborník“ by ve své funkci rozhodně neměl nadále setrvávat.

VIII. Pomlčka

Pomlčka (–) naznačuje větší přestávku v řeči nebo od sebe výrazně odděluje části projevu. Píše se zejména:

1. Má-li se naznačit, že výpověď není ukončena.

Např.: Chtěl bys –

Řekni mi přece, proč by –

2. Mezi přímou řečí jedné osoby, zejména neoznačuje-li se přímá řeč uvozovkami a není-li druhá přímá řeč na samostatném řádku.

Např.: Kolik akordů je potřeba k téhle písničce? – Chceš hrát? – Budeš mě učit? – Ráda.

3. Místo čárky, chce-li se vyznačit výraznější oddělení:

a) vsuvky;

Např.: Diskuse o nových zdrojích energie je – zcela jistě – součástí evropské politiky 21. století.

b) osamostatněné části výpovědi;

Např.: Sledovat západ slunce – to si nikdy nenechal ujít.

c) vlastního jádra sdělení, na které se tím zvlášť upozorňuje;

Např.: Najednou tam stál, v ruce držel košík s hřiby a usmíval se – děda byl v pořádku.

V čele průvodu jede hlavní postava celé slavnosti – král.

d) někdy v souvětích souřadných, v nichž poměr mezi jednotlivými větami není vyjádřen spojkou;

Např.: Už zase zpívám – žiji.

Viděli Velký vůz – poslouchali řeku.

4. V heslech, nápisech, průpovědích atp.

Např.: Praha – matka měst. Historie – učitelka života.

Od pomlčky je třeba odlišovat spojovací čárku neboli spojovník (-).

IX. Tři tečky

X. Závorky

XI. Odsuvník

Table of Contents

Informace pro uživatele této knihy

Obsah

Úvodem

Použité zkratky

PRAVOPISNÁ PRAVIDLA

OZNAČOVÁNÍ HLÁSEK PÍSMENY

I. Označování hlásek ve slovech domácích

Pravidla pro psaní i (í) a y (ý)

PO PRAVOPISNĚ MĚKKÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)

PO PRAVOPISNĚ TVRDÝCH SOUHLÁSKÁCH - y (ý)

PO PRAVOPISNĚ OBOJETNÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)/ y (ý)

▶ Slova vyjmenovaná (výčet slov není vyčerpávající)

▶ Koncovky podstatných a přídavných jmen

▶ Koncovky příčestí a jmenných tvarů přídavných jmen

Skupiny bje/ bě, vje/ vě, pě

Psaní mě/ mně

Souhlásky párové

Psaní skupin souhlásek

Předložky a předpony S a Z

Délka samohlásek

OZNAČOVÁNÍ DÉLKY

STŘÍDÁNÍ KRÁTKÝCH A DLOUHÝCH SAMOHLÁSEK

II. Psaní slov přejatých

A. Slova obecná

Psaní S a Z

Označování délky samohlásek

B. Vlastní jména

I. JMÉNA OSOBNÍ

II. JMÉNA ZEMĚPISNÁ

ZKRATKY A ZNAČKY

I. Zkratky

II. Zkratková slova

III. Značky

PSANÍ VELKÝCH PÍSMEN

I. Velká písmena u vlastních jmen a názvů

II. Velká písmena jako výraz úcty

III. Psaní velkých písmen na začátku větných celků

HRANICE SLOV V PSANÉM TEXTU

I. Spřežky

II. Spojovací čárka – spojovník

III. Dělení slov

ČLENICÍ ZNAMÉNKA

I. Tečka

II. Čárka

III. Středník

IV. Otazník

V. Vykřičník

VI. Dvojtečka

VII. Uvozovky

VIII. Pomlčka

IX. Tři tečky

X. Závorky

XI. Odsuvník