Dokud jsme dva

Helena Tyburcová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Helena Tyburcová

Cover © Helena Tyburcová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-090-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-091-2 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele této knihy

Ze dne na den seniorkou

I. část

Sbohem, má mazdo.

Toužila jsem po bungalovu

Kdo za to může

Prarodiči bez zeptání

Svět je pro seniory nebezpečné místo

M je nenapravitelný zbojník

Svět se mění

Hlavně nezdržovat

Vystačit si

Řítíme se po koleji rychle

Všechno je jinak

„Babi, em si bunu...“

Dítě vám nedovolí zhloupnout docela

Vnoučata nebrat

Asi jsem masochistka

Proč já si tak komplikuju na stará kolena život

Trest za mé dobrodiní

Každá jiná

Není to jen procházka růžovým sadem

Co je to s muži, když zestárnou

Uklidit po sobě

Z bytu do domu

Startér ho nahodí

II. část

Chtěla jsem ti jen říct...

Tiráž

Ze dne na den seniorkou

…můj život se zčistajasna změnil. Stala jsem se seniorkou. Přihodilo se to stejně jako cokoliv předtím, překvapivě rychle a bez varování. S novou skutečností se objevila i nová zjištění. S odžitým časem v zádech získáte přece jen mírný odstup od přílišného prožívání. Zbavíte se nadbytečné přecitlivělosti (byla mi odjakživa na obtíž). Konečně vládnu lehčím pohledem na sebe, své blízké a svět vůbec. Chápu už, že nemá smysl brát věci smrtelně vážně, jelikož všeho do času. I mě samotné.

…a stále nevycházím z úžasu, co navátý věk přináší. Kolik převážně obyčejností. I když, jaképak obyčejnosti. Záleží na tom, jak se na ně podíváte. Občas mi situace a události, které zažívám, připadají přímo fantaskní. Poznamenané přirozenými lidskými slabostmi, teď o něco víc nejistotou, směšností až komikou, obavami a strachy – veškerou tou silou stárnutí. Naštěstí jsme na to s M dva a s námi náš společný humor.

I. část

Sbohem, má mazdo.

...dopoledne jsme prodali naši mazdu. Šest dva šestku. Devatenáctiletou. Kdyby šlo o ženskou, řeklo by se – holka v rozpuku. U dvacet let starého auta je každému jasné, že jde o seniorku v doběhu. Naivně jsme se s M domnívali, že pět tisíc bude pro zájemce výhra v loterii.

Sotva třicetiletý Ukrajinec si ji s neskrývaným nadšením prohlížel, div u toho nevrněl blahem. Po projížďce ulicemi si drze řekl o pětistovku slevy. Bylo mi jasné, že ho M cestou seznámil podrobně s jejím chorobopisem. Kluk začal vypočítávat, kolik ho bude stát oprava výfuku, vzkříšení unavené spojky. To si mohl přede mnou rovnou uplivnout. Nešlo přece o pětistovku, ale o slušnost. O neúctu k ceně, jakou mělo auto pro nás. Takže o neúctu vůči nám. Nejspíš si řekl, že ti dva staříci (to jako my) budou rádi za cokoliv, co utrží. Jak potupné. Tak málo peněz za tak velké auto. Jeho metamorfóza v jedny lepší boty nebo lacinější mobil používaný desetiletými dětmi. A k tomu ze sebe nechat dělat trouby.

Je pravda, že mazda se už zadýchávala, měla místy načaté plechy, jeden z opakovaně vyměňovaných dílů výfuku znovu chraplal a nad hladkým průchodem příští STK visel otazník. Uvažovali jsme tak, že by se mohla šiknout někomu, kdo má doma tutéž, dosluhuje mu a nechce se s ní loučit. Aťsi i na náhradní díly. Dvě dohromady vydají za jednu omlazenou. Bude to taková transplantace více orgánů. Oproti lidské bezbolestná a pro nového majitele laciná.

Ve skutečnosti pro nás dva byla téměř členem rodiny. Ani nelze vyčíslit její skutečnou hodnotu. Cožpak jde prodat blízkého přítele? Zbavit se ho div ne zadarmo? Pohodit rodinu nedůstojně na vrakoviště? V autobazaru s náhradními díly nám řekli, že za ni dostaneme dva, možná tři tisíce. S otráveným dodatkem, ať ji tedy holt dovezeme, ale rychle. Kdyby snad v příštích dnech dodýchala, odtah jde na náš vrub.

Nakonec se našinci jeví jako naprosté štěstí, že ho auta někdo zbaví. Vezme na sebe povinnost postarat se o jeho odhlášení (známe ty fronty na Bohdalci).

A to jsme byli zkraje ze záplavy zájemců doslova nadšeni.

Komunikaci s nimi jsem vzala na sebe, mluvím s lidmi ráda. Jen mě v mailech zaráželo příliš velké množství hrubých chyb. Byly psané jakousi hotentotštinou, na hony vzdálenou češtině. Ozývali se Ufoni. Ano. Unidentified Flying Object (nedefinovatelný létající objekt) je přesné označení pro zájemce o náš auťák.

Telefonáty vyznívaly podobně. Třetina volajících navíc nebudila důvěru už tím, že z pěti tisíc za člena rodiny chtěla buď slevit, nebo nabízela vyrovnání v naturáliích. Dávali do hry věci, které už nepotřebovali. Kolo, fungující pračku, polici na zeď, dokonce i deset čtverečních metrů staré zámkové dlažby. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že to myslí Ufoni vážně.

Vyléčil nás hned první zájemce. Volal z Berouna a do sluchátka hýkal štěstím, že má úplně tu samou mazdu, vínovou, taky ročník devadesát šest a že by se mu moc hodila, ta jeho už skomírá. Zkrátka, kupec našich představ.

„A vona ještě k tomu jezdí, to je bomba, pani! To sem ani nedoufal,“ začal se zaklínat a že ihned pošle peníze, ať mu nadiktuju číslo bankovního účtu nebo adresu, což mě zarazilo. Přišlo mi to podezřelé. A zbytečné. Domluvili jsme se dáním slova po telefonu, že si pro auto přijede následující den a zaplatí na místě.

„A pani, prosím vás, sem starší člověk, pojede se mnou syn. Hlavně to proboha nikomu neprodávejte, ráno sme tam,“ dušoval se.

Pani mi znělo nápadně krátce, jako by byl spíš od Ostravy. Neměl se proč bát, první je přece první.

Do večera jsem se omlouvala volajícím, že kupce už máme. Nechala si v rezervě v pořadí druhého zájemce, Ukrajince. Pracoval nedaleko, chtěl ihned přijet, prodej by byl asi rychle vyřízený, ale řekla jsem mu na rovinu o Berouňákovi. A že si spojení na něho uložím...

Následující den jsme běhali od rána k oknu a na ulici před dům. Aby snad kupec nebloudil. Od Berounky nepřicházel žádný signál, nikdo nedorazil. Odpoledne jsem pochopila, že ani nedorazí. Zájemci volali dál, měli jsme forotu náhradníků.

Nevečer, zpruzená, podala jsem si kupce číslo jedna přes mobil. Nerada zůstávám dlužna.

„Jé, to jste vy, pani, sem si někam dal, pani, ten váš telefon. Sem chtěl volat a sem čekal, jo, sem čekal, že se ozvete. Heleďte, řekněte mi adresu nebo číslo konta, hned teď peníze posílám a zejtra tam se synem sme.“

S jistotou jsem v tu chvíli určila etnikum majitele hlasu a vynadala si do tupců. Taková ostuda. Rozhlasačka vycvičená léty praxe číst přes hlas v duších lidí i to, co o sobě sami neví. Provozující vlastní hru na tři slova z éteru. Tři stačí, abych věděla, který herec či známá osobnost mluví.

Jakýpak Ufon, že jsem to nepoznala hned. To víš, že jo, a ty si odvezeš i sekačku na trávu a kus plotu, skoro mi uniklo nahlas. Schytal proud výčitek na téma nedodržení slova. Moje spravedlivé rozhořčení po něm sklouzlo, ani na dálku nevytahoval kudlu. Splachovací typ.

Zavolala jsem Ukrajince. Už po telefonu se zdál slušný. Nemluvil o naturáliích, zato rychle pochopil, že je M měkkota a vyloudil na něm aspoň tu pětistovku slevy. Ještě před podpisem smlouvy ho M vodil kolem auta. Kluk vyklusával jak koník v kruhovém výběhu a trpělivě, až synovsky, snášel přednášku. Jen místo práskání bičem bylo slyšet manželovo žalování na mazdu. Hezky mu zopakoval veškeré její slabiny.

Sledovala jsem, jak si zklamaně zastrkuje čtyři a půl tisíce do zadní kapsy kalhot, a nechápala, čemu se tak diví, když si za ztrátu pětistovky mohl sám.

Pořád zapomíná, že už není ředitelem ani zaměstnancem žádné firmy, ale jen jedním ze tří milionů starobních důchodců u nás.

Kdyby si ten pohledný mladý muž v kožené bundě Strellson, džínách Redbridge a keckách Adidas jen mlhavě dokázal představit, jak vypadal seniorův včerejší den. Celý ho strávil smutečně svátečním obřadem, totiž posledním ošetřováním mazdy.

Na první pohled by se mohlo zdát, že se jen tak povaluje u auta po zemi, ve skutečnosti polehával nedobrovolně. Kdykoliv si sedl na bobek nebo do té polohy klesl nedopatřením a následně se pokoušel zvednout, bylo slyšet pootevřeným kuchyňským oknem až do pokoje naříkání a sprosté lání (z fotbalového mládí okopaná kolena, opotřebované šlachy, už nejisté kyčle).

Před mýma očima probíhaly klasické milostné hrátky chlapa s jeho bourákem. Nejdřív obřadně vynesl podlážky do sprchového koutu (špatně vytřepaný písek nám pravidelně ucpe jímku), než se jal glancovat mazdu zevnitř i zvenčí. Tancoval kolem ní, chvílemi si cosi šeptal s motorem, oprašoval kdejaký výčnělek, autorádio vytočené na plné pecky. Kapota i kufr auta zely hodiny dokořán, stěrače namířené k obloze, kam jste šlápli, překážela prodlužovačka od luxu, piksly s oleji, tuby s mastičkami. Nakonec všech procedur kapající rohožky slavnostně vrátil na místo.

Pozorovala jsem z okna kuchyně, jak hrbí svá šestašedesátiletá záda a stříká z něj pot, uvažujíc o tom, že auta si dnes myjou sami už jen senioři, stejně jako si seniorky samy uklízejí. Mlaďoši projedou myčkami, holky mají pro změnu zjednanou výpomoc na úklid domácnosti, protože „to prostě při dětech a práci nedávají“. Nevím, jak jsme to zvládaly my, holky sedmdesátých let minulého století, v čem je mezi námi tak velký rozdíl? Studovaly jsme, staraly se o děti, žehlily večer co večer chlapům košile nebo montérky, permanentně hluboko do kapsy. Co se nevyrobilo na koleni, nebylo. Jeden rozdíl tu přece jen byl. Nedostatek a touha po nedostupném držely manželství pohromadě. Utéct z něj se nedalo tak snadno jako dnes.

Rádio z auta vyřvávalo nonstop až do večera. Po šesté M silně osolil Zlatá šedesátá. To tenkrát propadl bigbeatu. Vzývání Beatles, Rolling Stones, Animals, Cream, The Who, The Hollies, Dave, Dee, Dozy, Beaky, Mick & Tich, ale i The Monkees, Beach Boys, The Mamas and the Papas. Umět vzít do rukou kytaru patřilo v tu dobu ke každému správnému klukovi, napodobování západních hvězd k rebelii proti všemu a všem, především proti době. V pokojících s levným sektorovým nábytkem si nově zrození bigbíťáci snili o tom, jak se jednou sami stanou slavnými a dobudou svět. Zdi polepené pokoutně sháněnými plakáty cizích zpěváků (mezi ně se vešly už jen B. B., C. C. a S. L.), kvíleli si tam písně Stonů a Brouků, startky zapíjeli rumem a nechávali si u toho růst hára.

Rakovnickou skupinou Madragora, jak ji M po založení na gymplu pojmenoval, prošla později řada bítníků z úrodné líhně talentů ve městě. My holky, skoromanželky provinčních hvězd, jsme jim šily zvonové kalhoty ze starých květovaných županů maminek a chodily jim tleskat do Dělnického domu pod pódium. Odtud se přes tlusté zdi ven draly pecky Beatles, Rolling Stones, Deep Purple, zkraje převážně ve foneticky odposlechnuté angličtině, ale to nikomu nevadilo. Anglicky neuměl nikdo, nebyl, kdo by kritizoval.

Flák od Valících se kamenů Let´s Spend the Night Together mi zněl nejspíš tak silně eroticky proto, že jsem se svým klukem ještě nic pořádného neměla. Na svého basistu a zpěváka vystupujícího ve spínacím špendlíkem zmenšovaném svatebním saku táty na zádech, jsem se směla dívat zpoza závěsu ze strany pódia.

Hodinu mezi šestou a sedmou cvičí teď denně bělovlasý biegbíťák ve sklepě. Vzdoruje času. Nechce se smířit s faktem, že tělesná schránka za klukovským srdcem pokulhává. V tom ohledu je mužské myšlení možná nepoddajnější než ženské.

Včerejší cvičení po šesté vynechal. Pigloval a přizdoboval obstarožní automobilovou nevěstu před prodejem i při poslechu hudebních legend sedmdesátých let. Freddy Mercury z auta hlasitě volal Show must go on, přesně to jsem potřebovala slyšet. Zpěvákův naléhavý hlas se nesl přes zahradu i do domu, div ne až k půdě.

Teprve kolem osmé nastalo ticho. Šla jsem si do lednice pro jogurt (závěrečná mňamka seniora kvůli hladké ranní stolici) a všimla si hromádky s poskládanými doklady k mazdě v pokoji na stole. Navrch ležel papír s jejím chorobopisem.

M odpočíval na svém místě, uvelebený na pohodlné sedačce. Viditelně unavený, sledoval trochu nepřítomně v televizi některý z přírodních kanálů. Na čele ty své krásné vrásky o něco hlubší, než mívá jindy.

Měl starost, tentokrát kvůli prodeji starého autu. Hlavně aby byl nový majitel spokojený, nic mu nezatajil.

Přitom já si výskala, že se mu na poslední chvíli nic na něm nepokazilo. Už jednou se přesvědčil, jak se urputné snažení a šetření na nepravém místě nevyplácí. Přes mé varování, aby se nepletl profesionálům do práce, zbrousil a nastříkal lakem odřeninu na zadním pravém blatníku mazdy sám.

Blatník dopadl hrozně. Jako Mr. Beanem rozšmudlaný obraz Wiestlerovy matky v Největší filmové katastrofě. Ačkoliv poškozené místo od té doby čas od času promazával krémem s vysokým leskem, bylo to málo platné. Ve slunečném dni nebyly fleky moc vidět, jak padla mlha, zmatněly a Wiestlerova matka se ukázala v celé kráse. Než dorazil Ukrajinec, snažil se blatník ještě co nejvíc nablýskat. Jen slepec by si ale zraněného místa nevšiml.

Vychvalovala jsem před kupcem mazdu až do nebe, abych taky trochu pomohla, jenže neviditelný, v mé mysli přítomný Jiří Grossman, jako by neslyšně pronášel větu z jedné své povídky:

„Snažil jsem se ukrýt pod prostěradlem, ale viděli mě dírou.“

To ráno, kdy jsme se loučili se starým autem, byl zrovna pátek. Vstala jsem se už před šestou. Ulicí hřměla jedno za druhým tři mamutí auta. Chvíli trvá, než do nich napadá sklo, plasty a papíry z přeplněných kontejnerů.

V pátek se ve mně automaticky rozhostí klid. Užívám si pocitu svátečnosti. Zítra a pozítří zůstanou děti doma, dospělí nepůjdou do práce. Je jedno, že mě se to už netýká, tělo i hlava si musy pamatují. Raduju se za úplně neznámé lidi, kteří přes týden vstávají a někam běží s permanentní lehkou tísní v žaludku, plni obav, aby zvládli, co se od nich očekává, nezklamali sebe ani druhé.

O víkendu se konečně prospí, vypnou tělo i hlavu, odpočinou si a já nebudu mít výčitky, protože když na to přijde, mohu se válet v posteli, kdy si zamanu, a tak dlouho, jak budu chtít.

Vykoukla jsem z okna kuchyně a stála tam. Krásná, na první pohled mladá.

Vtírala se mi myšlenka, že jsme dopadly stejně. Ona i já. Zprvu samý lesk a obdiv, a takové konce. I ze mě je seniorka. Na účet mi chodí starobní důchod. Slova, co mi zvyšujou tlak. Kterej blbec je mohl vymyslet? Zřejmě nějakej ušláplej neduživej pětatřicetiletej úředníček s klotovejma rukávama. V době, kdy vlastně?

Pak že je čeština bohatá a vynalézavá, když může přežívat kumulace takových výrazů. A nenajde se nikdo, kdo by ta krchovem zavánějící označení nahradil, polidštil je, zúsměvnil, vyrušil jejich hanlivý nádech.

Jako by nestačil samotný fakt, že stárneme bez varování. Lekáme se zrychlení času, pravidelnosti, s jakou se objevují nejen mamutí auta odvážející odpadky. Taky platby, svátky... Už zas se přehrabuju ve vánočních stromcích. V lednu pořizujete novou dálniční známku a pořád dokola. Povinné ručení, narozeniny prvního vnoučete, pojištění domu, svátek druhého, daň z nemovitosti a je tu vaše datum narození. Tikot hodin ve vás zesiluje. Nedá se před ním ukrýt, vypnout ho, uniknout mu.

Tyhle myšlenky mi šly hlavou v den, kdy jsme se loučili se starou mazdou, oba s M s ní hluboce spřízněni. Devatenáct let je kus života. Přelakované šrámy a jizvy schované pod šaty na ní nebyly na první pohled vidět. Stejně jako nejsou na nás vidět navenek prokluzy těla, zadýchávání se... I my se ještě sem tam na povrchu zaleskneme díky všelijakým šidítkům a vymoženostem, ale co s tím? Duše i tělo jsou zatěžkané nánosy času.

A ještě mám poslouchat necitlivé hlášky neopeřenců, mladých televizních moderátorů. Ty jejich věty – „v bytě byla nalezena šedesátiletá stařenka se zlomenou nohou“ nebo „čtyřiašedesátiletý dědeček se dvěma mladým agresorům těžko mohl ubránit“, by se daly tesat do kamene. Při poslechu podobných netaktností mívám chuť si jít něco šlehnout.

„Chlapče, ty frdllíku jeden, prober se,“ domlouvám klučíkovi na obrazovce (má na sobě těsné sáčko, zřejmě si ho půjčil od mladšího bráchy). „Myslete, děti, mějte ohled... Jen pár jar a zim se otočí a podobné řeči ani vy nebudete chtít slyšet. Važte slova!“

Nablýskaná mazda vyplula houpavě vraty. Na konci ulice naposled zablikala, než nám definitivně zmizela z očí.

Toužila jsem po bungalovu

Náš dům, z části zanořený do země, má ve skutečnosti tvar komínu.

Mockrát mě už napadlo; kéž by šel položit a prostor z jednotlivých pater se sečetl a proměnil v jeden velký. Pětadvacet let bydlení v pátém patře paneláku, kam v lijácích zatékalo střechou a přes zeď do dětského pokojíku doléhal z vedlejší garsonky smích hostů našeho homosexuálního souseda, jako by se tam všichni navzájem lochtali, jsem snila o bungalovu do písmene L. Někde na okraji lesa i civilizace zároveň, kde by se život odehrával v rovině nastavené přírodou. Vídala jsem sousedku Aničku, jak se navečer šourá z práce a sotva vleče nohy. Ve čtyřiasedmdesáti se tvrdošíjně držela pultíku sídlištních lahůdek. Když nejel výtah, trvalo jí věčnost vyšlapat schody až pod střechu. Tehdy mě poprvé napadlo, že rovná plocha k životu by se jednou mohla hodit.

Teď šplhám nahoru nebo se spouštím dolů, kdykoliv něco zapomenu. Takže neustále. Pro svetr, brýle, mobil do patra či naopak o jedno či dvě níž pro nářadí do sklepa a s ním zpátky až k půdě. Abych zatloukla hřebík k obrazu, vyvrtala díru pro hmoždinku. A šup dolů uložit vrtačku, kladivo a šroubováky na své místo.

Aspoň jsem si vypracovala metodu maximálně efektivního žití v komínu. Zapomínání, pohyb a úklid se dá minimalizovat, pokud myslíte třípatrově. Umístíte důležité věci celodenní potřeby do všech podlaží. Mýdla, ručníky, skleničky na pití, taky kartáčky na zuby (běhat patnáct schodů si vyčistit zuby po kafi je otravné).

Vtip je v tom, že jakmile se dám do pohybu, beru s sebou víc věcí najednou. Stoupám-li z přízemí nahoru do koupelny a ložnic, nesu špinavé utěrky do pračky, dokoupené věci z drogerie, pro M nové ponožky a sobě noční košili k uložení do skříní. Pod schody na malém záchodě bafnu špinavý ručník (čistý ponesu zpátky), v zubech směr první patro balík toaleťáku, dávíc u toho. Kvůli mobilu a brýlím, ty chodí všude se mnou, mám od rána do večera přes oblečení nasazenou vestičku s kapsami. Pod paži se dá vmáčknout okena, v ložnici jsem si všimla už zase upatlaných zrcadel skříní od menší vnučky. Cestou rozsvěcuju a zhasínám vypínače čelem. Pomohla bych si pozadím, je volné, jenže v těch místech na zdi je elektrikáři neumisťujou.

V podstatě všechny mé končetiny, kapsy a záhyby těla, včetně spodního prádla, jsou využité na maximum.

Z důvodu častého zapomínání brýlí, které se pořád ještě nedají prozvonit mobilem, jsem rozhodila havarijně po podlažích troje laciné z drogerie. Mají tři dioptrie, jenže mé levé oko potřebuje tři a půl a pravé tři a tři čtvrtě. Asi by se daly „přesně“ takové sehnat v SAPu, Vietnamci vyrobí, nač pomyslíte, ale přece jen jde o oči a ne třeba o obyčejné houbičky na nádobí. Ty jsem si nedávno u nich koupila a při mytí nádobí se postupně rozpustily.

Už jedna prapodivná věc vietnamského původu se povaluje u nás doma v předsíni. Řídký černý hřeben zdobený potiskem kočičích pracek. Nezvykle placatý, z neznámé hmoty podobné tvrdému papíru. M si ho pořídil mně natruc. Při odchodu k zubařce se neměl rychle čím učesat. Žádný hřeben na něho nečíhal. Prohlásil, že doma není nikdy nic na svém místě. Netuším, jaké místo myslí, když sám věci na to původní nevrací. Prý se u nás „ztrácejí celý světadíly“, taková blbost. Kdo za to může, že nejen hřebeny ležící přímo před ním nevidí. Tenhle imitující miniaturní papírové hrábě, napadené parodontózou, straší v předsíni návštěvy. Pán komína na něj nalepil bílou papírovou lepenku s nápisem NEBRAT!

Mimochodem, neměla bych používat slovo sklep. My máme suterén.

Dlouho jsem si lámala hlavu, proč M tolik vadí záměna těch dvou pojmů, ale myslím, že jsem na to přišla. Sklep v jeho očích nejspíš umenšuje hodnotu domu, tudíž i výsledek jeho celoživotního snažení. Upřít mu zásluhy nemohu a ani nechci. Výplatami rozhlasové redaktorky jsem se o komín příliš nezasloužila.

Na tomhle příkladu se přesně ukazuje, oč mužům jde. Na co jsou citliví a na co je nutné si dát pozor, aby neutrpělo jejich ego. Zatímco mně připadá přirozené říkat sklepu sklep, M, aby bylo jasné, že se postaral o komín, mluví o suterénu. Snažím se mu radost nekazit, ale ne vždy se trefím. Uznejte, že věta, „není vrtačka v tý skříni, co je nad schodama k suterénu?“, zní trochu kostrbatě, na druhé straně, „je ve skříni ke sklepu“, přirozeněji.

Suterén je pro něho zkrátka důležité místo. Za podpory hlasité hudby Zlatých šedesátých tam taky den co den pracuje na své fyzické formě – další důvod, proč nenazývat suterén sklepem. Já si ale nemohu pomoci. Sice jde o prostor vylepšený, nouzově obyvatelný, ale nakonec pořád jen sklep a vzhledem k životu zranitelné místo. Méně světla, nízké stropy, ohrožení záplavami.

Od poslední si dobře pamatuju váhu kýble naplněného po okraj vodou, ten beznadějný zápas dvou starobních důchodců o udržení tempa se spodními proudy. Draly se zdmi domu do jedné místnosti nepřetržitě po celé dva dny, měli jsme co dělat, abychom jim stačili. Ze sto padesáti věder vylévaných malým okénkem na zahradu z boku domu, kde se zdála izolace půl století starého domku pevná, jich pár zbylo i na mě. Vlastně jsme se znovu podlévali, jen z jiné strany.

Záhy jsem putovala na operaci „podvozku“, jak říká jedna má přítelkyně oné části ženského těla, kterou se lišíme od mužů. Kdybych posilovala jako M na Total gymu (lavice, na níž si vyrobil svaly Ch. Norris), měla bych pevnější i pánevní dno a nemusela skončit s nohama ve vidlicích. Rozhovory s mým tak říkajíc dvorním operatérem krátce před narkózou patří do kategorie nočních můr.

Ráda se s ním potkávám, nastrojená a upravená v ordinaci. Jednou za rok. Dvě minuty s vykasanou sukní ihned zapomínám. Horší je, když se na mně něco porouchá. Chvíle, kdy se objeví na sále s nasazenou roušku, postává u mě, nachystané na stole, a pak s pobaveným výrazem v očích řekne jen „jdeme na to…“, opravdu nemusím. Nohy v třmenech směrem do výšky, tinkturou natřený podvozek na oranžovo... Počítám vteřiny, abych už byla v limbu.