Vojna bez řemenu

Václav Vrána

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Václav Vrána

Cover © Václav Vrána

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-102-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-103-2 (mobi verze)

ÚVOD

Děj této knihy se odehrál už tak dávno, že to snad není ani pravda. Každý chlap, který byl na vojně, mi jistě dá za pravdu, že na to špatné člověk zapomene a v hlavě mu utkví hlavně to pravé chlapské kamarádství, které na vojně bylo, ať tam byli šmejdi, kreténi, blbci a profesionální zelené mozky. Děj této knihy se ale určitě diametrálně liší od vzpomínek těch, kteří sloužili u bojových útvarů, a už vůbec se nadá srovnat se zážitky vojsk PTP. Děj je z prostředí zcela atypického vojenského útvaru, a to vojenské topografie a geodezie, kde se místo střílení lítalo po krajině se zeměměřičskými přístroji a hlavní činnost byla zaměřena na obnovu vojenských map, protože zřejmě málo lidí ví, že pokud vznikne válka a agresor vnikne na cizí území, tak po čem jde první, jsou mapy, protože bez nich je v neznámém prostředí naprosto „slepý“.

Ale i zde proběhl základní přijímač jako u jiných útvarů, akorát že pak už to bylo něco jako civilní zaměstnání s vojenským předpisy.

Čili nesrovnávejte děj této knihy s ničím, co vám připomíná jiné prostředí.

KAPITOLA I – BAŽANTI

POVOLÁVACÍ ROZKAZ

Podzim roku 1968 byl z hlediska vybarvenosti přírody nádherný, listí na stromech hrálo všemi spektry barev, nejkrásnější byla červená barva listí javorů, která se prolínala se žlutou barvou břízek, a vzduch voněl již částečně opadaným listím, které při tlení mělo specifickou vůni. Na druhé straně nálada obyvatel Československa byla silně poznamenána okupací bratrských komunistů ze Sovětského svazu a ostatních socialistických satelitů čili ani krása barevnosti přírody nedokázala v lidech vyvolat radost ze života.

Lidé sice chodili do práce a z práce, ale nasranost čišela z každého jejich gesta, mluveného projevu a z očí, uzavírali se do sebe anebo do uzavřených skupin, a nikdo nevěřil nikomu.

Stejně jako v civilním životě se okupace začala podepisovat i na životě v armádě a v roce 1971, kdy hrdinové této knihy opouštěli brány kasáren a odcházeli do civilu, již v ozbrojených složkách panoval systém, kdy jít na vojnu a stát se pitomcem na vymývání mozků komunistickou propagandou chtělo hodně silné žaludky.

Vincek Piliňák, coby čerstvý maturant a obdivovatel komunismu, však tohoto lidského splínu nedbal, ba naopak, coby syn silně komunisticky založených rodičů byl jedním z mála, který nad přítomností okupačních vojsk jásal a ve své geneticky dané pitomosti se nemohl dočkat, až bude povolán, aby se zbraní v ruce hájil klidný spánek dělníků, pracující inteligence a dokonce i rolníků orajících na polích a mávajících zaťatými pěstmi na přelétávající migy, a proto při platonických procházkách s milovanou Jolanou místo toho, aby jí splnil ženské tužby, tak neustále básnil o tom, jak se těší, až ze schránky vyloví obálku, a když ji otevře, bude v ní povolávací rozkaz, aby s mnoha dalšími mladými šohaji nastoupil ke splnění nejčestnější povinnosti mladých mužů, a to k obraně socialistické vlasti před zákeřným nepřítelem, který na západní hranici byl připraven využít jakékoliv příležitosti, například díry v elektrickém plotě, aby napadl nepřipravenou část Varšavské smlouvy, a takovou ostudu by ve třetí světové válce Piliňák nepřežil.

„A to ti Vincíčku pošle vojenská správa jenom obyčejným dopisem do schránky? Já si myslím, že to je tak důležitá událost, že ti ho pošlou doporučeně jenom do tvých vlastních rukou,“ zamyslela se Jolana.

„No vlastně máš pravdu, vidíš, to mě nenapadlo, to by mně potom ten dopis mohl ze schránky ukrást nějaký bojovně naladěný zmetek a nastoupil by na vojnu místo mě a ještě by si z mojí poštovní schránky udělal konspirativní mrtvou schránku. Takoví Huhňal s Valibukem z 9. B se nemohou dočkat, až budou skutečnými partyzány. Máš pravdu, to budu muset podepsat, že jsem povolávací rozkaz dostal osobně, mají to na té vojenské správě opravdu vymakané,“ kupodivu se zamyslel dokonce i Piliňák.

„Tak proč se Huhňal s Valibukem nehlásí na vojenské gymnázium? Takové nadšence, právě vycházející ze školy, by tam uvítali s otevřenou náručí.“

„No, to je tak, oni když přijdou ze školy, tak se vůbec neučí a okamžitě utíkají do lesa a jeden den je Valibuk partyzán a Huhňal fašista, a na druhý den se zase vystřídají, ale to by asi až tak moc nevadilo, na to vojenské gymnázium přijmou kdejakého vola, ale jejich rodiče jsou antisocialistické živly, vůbec nechodí na 1. máje do průvodu a starý Valibuk, když se ožere, tak vykřikuje, že nejlepší komunista je mrtvý komunista. Představ si to, Jolanko, a přitom jeho syn je tak zapálený pro službu v armádě, ten určitě není jeho, asi si vezmu nad Huhňalem a Valibukem patronát a povedu je k tomu, aby se z nich stali chrabří ochránci socialistických výdobytků.“

„Raději se jim Vincíčku vyhýbej, co když tě starý Valibuk opije a ty s ním potom budeš vykřikovat revanšistická hesla? To by tě potom zavřeli a možná by tě nevzali ani na vojnu a tatínka by vyloučili z KSČ, já si to vůbec neumím představit,“ začala odrazovat od patronátu nad partyzánem a fašistou Piliňáka vystrašená Jolana.

„No jo, to mě nenapadlo, starý Valibuk by určitě chtěl chodit do lesa s námi a do minerálky by mně přiléval rum a já bych to nepoznal, protože nevím, jak rum chutná. Raději to nechám tak a co nejdříve zajdu na okresní vojenskou správu se pozeptat, jestli se mnou počítají,“ pokýval hlavou Piliňák.

„Soudruhu kapitáne, přišel jsem se zeptat, kdy konečně dostanu povolávací rozkaz. Už bych chtěl nastoupit a splnit svoji nejčestnější povinnost a stále nic. Mohl byste mně to prověřit? U odvodu jsem už byl a shledali mě zcela zdravým a způsobilým plnit nejčestnější povinnost mladého muže v socialistické společnosti,“ vybafl Piliňák na zelený mozek na okresní vojenské správě, kde opět zamířil urgovat svůj nástup na vojnu, a ten na něho vyvalil oči, protože s takovou aktivitou nějakého blbce se ještě v životě nesetkal, ba naopak, neustále čelil ataku mladých mužů, kteří se chtěli vojenské službě vyhnout obrovským obloukem o poloměru minimálně tisíc kilometrů a hledali všemožné výmluvy, proč jsou ke službě v armádě nezpůsobilí.

„Vy jste soudruhu nějak moc aktivní, ale to se mně líbí, už jsem se tu setkal s takovými živly, kteří by chtěli s vojnou vydupat, dokonce jeden šmejd mně tady předstíral, že už je mrtvý, a dva chytráci mně dokonce za modrou knížku nabízeli deset litrů slivovice, ale já se postarám, aby jim to nevyšlo. Jak se jmenujete soudruhu?“

„Vincek Piliňák, soudruhu kapitáne, a jsem středoškolák!“

„Tak dobře, já se na to podívám a slibuji vám soudruhu, že se brzy dočkáte, takových kovaných a zapálených soudruhů naše armáda potřebuje jako cibuli na guláš,“ slíbil mu zelený mozek pokusem o nepovedený bonmot.

„Moc vám děkuji soudruhu kapitáne a vždy, když dostanu vyznamenání, tak vám pošlu osobní dopis, stejně tak se s vámi podělím o radost při každém mém povýšení, bude mi ctí, aby se o moji radost z pochval, povýšení a vyznamenání, které obdržím, podělili i ostatní soudruzi, kterým není lhostejné nebezpečí pronikání studené války směrem na východ,“ slíbil zelenému mozku Piliňák. „A pokud budu vyfotografovaný před vojenskou zástavou, tak vám pošlu foto a věřím, že ho vyvěsíte na nástěnku na vojenské správě.“

„Tak to budu rád, aspoň budu moci ukázat těm šmejdům, co se jim nechce na vojnu, jaké máme ve společnosti statečné mladé muže a že mladá generace ještě ví, co se sluší a patří, že nejčestnější povinností mladého muže je bránit pracující v rozvinuté socialistické společnosti,“ radostně zahýkal zelený mozek a srdečně se s Piliňákem rozloučil. „Ještě bych vás poprosil, jestli byste se tu ještě jednou zastavil a přinesl svoji zvětšenou fotografii, tak velikosti prostěradla, já ji pověsím tady na stěnu a všem těm lemplům, co se jim nechce na vojnu, vás budu ukazovat jako vzor dobře vychovaného socialistického mladého muže. Představte si, že se tu opovážili přijít dva zmetci, kteří mně chtěli podplatit slivovicí, abych jim obstaral modrou knížku!“

„Představ si Jolanko, že soudruh kapitán na vojenské správě mě pochválil a slíbil mně, že to ihned prověří, to nikdy Jolanko nepřipustím, aby zákeřní imperialisté nám tady chtěli vyplenit výdobytky všeho pracujícího lidu. Budu pevně stát na stráži se samopalem na prsou a v rukou mě bude chladit hlaveň, kterou budu mít vždy namířenou na Západ a běda nějakému revanšistovi, pokud by chtěl vniknout do vojenského prostoru, který budu strážit. Rozstřílím ho jako řešeto,“ sliboval Piliňák Jolance při další platonické procházce v lesíku Pičůvka, a ta ho obdivně pohladila po tváři ještě pubertálně obsypané akné a v Piliňákovi se začala probouzet erekce, ale byl z toho tak vyjukaný, že nevěděl, co si se stoupajícím penisem počít.

„Ty jsi můj Piliňáčku tak statečný, když budeš na stráži, tak budu naprosto klidná. Ale jak se dovím, že zrovna budeš na stráži?“ Najednou si uvědomila Jolana, protože v té době ještě mobilní telefony neexistovaly, aspoň ne v rozvinuté socialistické společnosti.

„Jestli mě miluješ, tak to vycítíš. Maminka mně vždy tvrdí, že když podávám nějaké mimořádné výkony, tak že to tak nějak vnitřně cítí a je vždy na mě hrdá. Dokonce když jsem se jako kluk propadl na bruslích pod led na potoce, tak mně říkala, že to cítila. Prostě jako by jí vlhly oči a byla na mě v ten moment hrdá, jak se peru o život,“ poučil Piliňák Jolanku o telepatii.

„A to ses opravdu neutopil?“ Obdivně vzdychla Jolanka, aniž by si uvědomila, že kdyby se Vincek utopil, tak by s ní v ten moment nestál po boku.

„Kdepak, tam bylo vody jenom do pasu, tak jsem se odrazil ode dna a vyhoupl jsem se zase na pevný led jak tuleň. Kluci valili oči, jak mě uviděli, jak jsem se lehce dostal z vody ven,“ pochválil se Piliňák.

„Vincíčku, představ si, že tady máš z pošty lísteček, že tam máš doporučený dopis od vojenské správy!“ Přivítala ho matka, když se vroucím polibkem rozloučil s Jolankou a vrátil se domů.

„Tak to soudruh kapitán přece jenom dodržel, co slíbil. Je vidět, že důstojníci lidově demokratické armády drží svoje slova, to imperialističtí důstojníci určitě posílají povolávací rozkazy jenom obyčejnými dopisy a ještě navíc se zpožděním, to se nedivím, že prohráli válku ve Vietnamu,“ zajásal Piliňák, obrátil se na podpatku a pádil na poštu.

„Dobrý den, já jsem Piliňák a mám tady u vás na poště povolávací rozkaz. Představte si, že už ze mě bude chlap.“ Zvesela vybafl na poštovní úřednici Piliňák.

„Máte sebou občanský průkaz?“ Zarazila jeho nadšení úřednice.

„Mno, to, to nemám,“ začal koktat Piliňák, „když mně to maminka sdělila, tak jsem od radosti na občanský průkaz zapomněl, ale vy mě přece znáte, tatínek je předsedou uliční organizace KSČ a toho tady zná každý komunista, dokonce i vedoucí pošty.“

„To by mohl říci každý, bez občanského průkazu vám nic nevydám,“ zasekla se úřednice a Piliňák hluboce uražen ve své povolávací ješitnosti chtě nechtě musel pádit domů pro občanský průkaz a zase zpět na poštu, kde mu po předložení průkazu byl vydán proti podpisu jeho toužebně očekávaný povolávací rozkaz.

„Však počkejte, já to řeknu tatínkovi a ten na zasedání uliční organizace KSČ si to vyřídí se soudružkou vedoucí. To je nehorázná šikana obyvatelstva a představte si, že by zrovna vypukla válka, já bych chtěl jít bojovat a nemohl bych nastoupit, protože jste mně odmítla vydat povolávací rozkaz. To by se mohlo kvalifikovat jako vlastizrada a taky byste mohla být odsouzená k trestu smrti,“ ještě vyhrožoval hluboce uražený nedočkavý branec Piliňák.

„Víte co, běžte se s tou vaší válkou vycpat, já jenom dodržuji předpisy pošty, nic více, nic méně,“ vyštěkla na Piliňáka úřednice a přibouchla mu okénko před nosem a málem mu amputovala zapomenutý malíček v okénku.

Když Vincek Piliňák rozlepil obálku, přečetl si, že dne 2. října 1968 mu byl určen den nástupu k vykonání vojenské služby u vojenského útvaru 6262 v okresním městě na severu Moravy.

„Maminko, tak už ze mě konečně bude muž, už mě povolali. No to je dost, už jsem myslel, že na mě zapomněli, ale já bych se jim připomenul. To bude mít tatínek radost, že bude mít ze syna vojáka.“ Radoval se Piliňák.

„Tatínek už se strachoval, že tě na vojnu nevezmou, protože jsi měl jako dítě černé neštovice a zarděnky, ale je vidět, že ses z toho celkem dobře vylízal a že je z tebe už chlap. Tatínek je na schůzi uliční organizace KSČ, jednají tam o sestavení prověrkové komise. To víš, musí udělat s těmi kontrarevolucionáři pořádek. Tatínek říkal, že bude asi předsedou, to bude mít důležitou funkci a už se ho prý soudruzi ptali, jestli už tě vzali na vojnu. Tak teď se bude moci před nimi pochlubit, jakého má statečného syna.“ Rozplývala se nad synem matka. „Ale dej pozor, aby tě ostatní nezkazili a nakonec by z tebe byl vojenský ten, no, revizionista, víš, že tatínek je slabý na srdce, to by ho určitě dorazilo a přišel by o funkci předsedy.“

„Ahoj tati, tak si představ, že už nastupuji na vojnu,“ nadšeně přivítal otce-komunistu syn Piliňák. „Tak už jste ustavili tu komisi? Nesmíte se zdržovat, protože nepřítel nikdy nespí a čím více času oportunistům dáte, tím dříve se zformují a mohli by znovu zaútočit na dělnicko-rolnickou vládu. Ještě že tu máme soudruhy ze Sovětského vazu. Až budu na vojně, tak určitě navážeme soudružské vztahy se sovětskými vojáky. Už se těším, až mně budou vyprávět o svojí statečnosti, jak skákali se svazkem granátů pod německé tanky a nic se jim nestalo, tak byli stateční, a budu na ně hrdý,“ těšil se na potlach při táboráku se sovětskými okupanty Piliňák. „A až budete mít zasedání, tak seznam soudruhy z uliční organizace s nehoráznou drzostí místních poštovních úřednic a při prověrkách to dejte soudružce vedoucí pošty pěkně sežrat za bránění v nástupu na vojnu. Představ si, že mě ta pacifistická úřednice odmítla vydat povolávací rozkaz, protože jsem doma zapomněl občanský průkaz!“

„Tak výborně, až budu předsedou prověrkové komise, tak žádný kontrarevoluční zmetek mě nemůže napadnout, že mám syna kripla. Takový oportunista Kulajda, který má pět dcer, a tudíž nemá koho poslat na vojnu, by mně to klidně vmetl do ksichtu, a tak bude aspoň držet hubu, nanejvýše pošle na vojnu svoji starou, ale ta se ti v žádném případě nevyrovná,“ zaradoval se otec-komunista nad synovým povolávacím rozkazem.

Den před nástupem matka Piliňáka nachystala svému synovi dva kufry všelijakého prádla. „Ale s tou soudružkou vedoucí pošty to nebude tak jednoduché, to je zapálená soudružka a určitě z toho trapasu na poště vyvodí ty nejpřísnější kárné důsledky.“

„Tady máš troje spodky, aby ti nebylo zima, dva svetry, dva zimní kabáty, troje zimní boty, patnáct trenýrek, šest nátělníků, padesát ponožek, troje rukavice, dva kulichy, čtyři šály a nějaké košile, vycházkové kalhoty a střevíce, dále ve dvou taškách máš jídlo, nějaké řízky, buchty, osm šišek trvanlivého salámu a ještě nějaké bonbóny,“ starostlivě přepočítávala matka a stále přemýšlela, jestli na něco nezapomněla. „Doufám, že ještě nekouříš, cigarety bych ti nekoupila.“

„Škoda, že nemám doma dalekohled, ten budu určitě na vojně potřebovat, abych dobře viděl směrem na Západ, ale možná, že dalekohledy se fasují jako uniforma,“ znepokojeně se zamyslel Piliňák a litoval, že místo sezení v kavárně s Jolanou si měl raději našetřit na dalekohled.

Na druhý den ráno naložila matka dva kufry a dvě velké tašky do auta a s Jolankou odjela se synem na nádraží, kde nasedne na vlak a odjede bránit klidný spánek dělníků a rolníků.

Když na nádraží s funěním Piliňák přenesl svoji bagáž do vlaku, objal se s matkou a s Jolankou a opět slíbil, že už se těší, až půjde na první stráž a bude na sebe hrdý, jak bude připravený zlikvidovat jakéhokoliv narušitele, který by chtěl lidově demokratické armádě uzmout její zbraně.

„A nezapomeň, každý den piš, jak se ti daří. Přibalila jsem ti do tašky sto dvacet dopisů i s papírama a známkama,“ ještě ho upozornila matka a Jolanka mu slíbila, že mu bude věrná, i kdyby byl na vojně deset let.

„Neboj Vincíčku, láska k tobě a rodné straně mně pomůže bez problému přežít tu dobu odloučení a jak to jen bude možné, tak za tebou přijedu a dovezu ti od maminky buchty, samozřejmě, že i pro soudruhy velitele, aby na tebe byli hodní a milí,“ šeptala Piliňákovi do ucha slova horoucí lásky Jolana a Piliňák byl naprosto zmatený a v duchu klel. „Sakra, co mně ten můj penis pořád tvrdne? Budu muset zajít k lékaři, jestli to nebude mít vliv na službu u armády,“ rozhodl se nekompromisně a nahlas sdělil překvapené Jolance, „proboha Jolanko, jenom nevoz soudruhům velitelům buchty, mohli by to pochopit jako pokus o korupci a mohla by vzniknout aféra V českých buchtách na stole, a to by nebylo dobré,“ vylekal se Piliňák.

Vlak se rozjel a Piliňák se jal přemýšlet, jaké triky se na vojně naučí a jak bude ohromovat svoje vrstevníky, kteří absolutně nejevili zájem o to, kdy dostanou povolávací rozkaz, a jejich názor byl ten, že kdo vydupe s vojnou, je opravdový borec. Piliňák je nechápal a nemohl pochopit, že někdo může k lidově demokratické armádě přistupovat s takovým pohrdáním nad nejčestnější povinností mladého muže. Umiňoval si, že když přijede na dovolenku, tak těmto zbabělcům vylíčí, jak z něho vojna dělá muže a jak mu uniforma sluší a hlavně se těšil, až bude moci před těmito šmejdy vypnout hruď, na níž se bude třpytit odznak vzorného vojáka, nebo dokonce dva.

Ještě ve vlaku si překvapeně uvědomil, že když se vzdálí od Jolanky, tak jeho penis je kupodivu v klidu a nedělá mu v kalhotách žádnou neplechu, ale i když nabyl přesvědčení, že za všechno, co se mu děje s penisem, pravděpodobně může Jolanka, přesto svoje odhodlání navštívit lékaře nezměnil. A když zjistil, že vedle přes uličku sedí nějaká stařenka, tak se okamžitě pochlubil. „Tak si představte paní, že jedu nastoupit do armády, už se těším, jako malý kluk.“

„Prosím tě, a nač sebou taháš tolik věcí? Tam ti všechno dají. Když rukoval můj syn, tak si sebou vzal akorát pět lahví vodky,“ podivila se ona dobrá žena, což Piliňáka mírně zarazilo. V duchu si pomyslel, jak ten její syn musel vypadat, když přijel do kasáren a že on by takovým způsoben nikdy hrubě neporušil kázeň při nástupu.

„To tedy ten váš syn musel ale vypadat, když přijel do kasáren!“ Odfrkl pohoršeně Piliňák.

„No, on totiž narukoval na západní hranici, někde k Tachovu a při první stráži utekl do západního Německa i se psem a píše mně, že se má dobře a že dobrovolně narukoval k wehrmachtu,“ pochlubila se stařenka a o Piliňáka se pokoušely mdloby a raději se ženě, která nedokázala v synovi vzbudit nadšení k nástupu na vojnu, a dokonce mu schvalovala vlastizradu, přestal věnovat.

Škoda, že Piliňáka neposlali hlídat západní hranici, protože i kdyby ho vyhodili přes ostnaté dráty k imperialistům, tak i přes ohrožení života by se prostříhal zpět ke komunistům.

„Hned, jak si začnu plnit svoje vojenské povinnosti, navštívím vojenského soudruha doktora a proberu s ním ty záhadné příznaky, které mně znepříjemňují život, a hlavně musím mít jistotu, že to nebude mít vliv na plnění nejčestnější povinnosti. Přitom když jsem byl u vojenského odvodu, tak tam mně lékaři tvrdili, že jsem naprosto zdráv, a dokonce mně jeden z lékařů i potěžkal varlata ve své ruce. To by přece musel zjistit, kdybych byl nějaký vadný,“ zoufal si Piliňák.

Vlak zastavil a Piliňák si uvědomil, že dojel do cílové stanice, kde zahájí svoji vojenskou kariéru. Než se vybatolil s tak objemnou bagáží, výpravčí na něho začal řvát, ať jde do prdele, že zdržuje odjezd vlaku a že takového magora ještě neviděl. A kdyby nebylo okolo tolik lidí, tak by mu snad nakopal i do řiti.

„Sakra, jestli jste se přijel tady léčit do psychiatrické léčebny, tak jste si měl objednat sanitku, anebo ještě lépe stěhovací vůz!“ Hulákal na Piliňáka výpravčí, který viditelně nevěděl, že dotyčný turista s objemnou bagáží je budoucí četař a nositel odznaku vzorného vojáka v místních kasárnách.

Však až pojedu vlakem na dovolenou v uniformě, určitě tohoto oportunistického výpravčího navštívím, aby viděl na vlastní oči, na koho si neprávem otevřel hubu, umínil si Piliňák. Kdoví, jestli má vůbec syna a zasloužil se o kontingent mladých mužů do armády.

Zatímco ostatní hoši, kteří byli povoláni ke stejné povinnosti jako Piliňák, měli po jedné igelitové poloprázdné tašce, kde už chyběly vypité láhve s alkoholem, někteří se pod vlivem vypitého alkoholu kymáceli, jak topoly ve větru, Piliňák se ověsil svými kufry a taškami a s hekáním se přihlásil u důstojníka, který měl na starost převoz branců z nádraží do kasáren, aby tuto cestu, která pomalým krokem běžně trvá půl hodiny, nakonec neabsolvovali tři dny.

„Soudruhu poručíku, já jsem branec Piliňák a hlásím se k nástupu k vykonání vojenské povinnosti a budu si stěžovat na ministerstvu obrany na tamtoho výpravčího, který by měl mít pro mladé lidi, kteří s odhodláním přijeli chránit jeho klidný spánek, pochopení,“ zahlásil se zpocený Piliňák, načež soudruh poručík na něho vyvalil oči, otevřel hubu a chvíli stál jako zkamenělý sloup.

„Kurva, chlape, co to proboha sebou taháte, to si myslíte, že jedete na dovolenou k moři? Co jsem komu udělal, že musím tady přebírat takové voly,“ chytal se za hlavu poručík.

Půl hodiny trvalo, než se za pomoci a všeobecného veselí ostatních branců podařilo naložit Piliňákovu bagáž, a nakonec čtvrt hodiny trvalo, než sám Piliňák se s hekáním vyšplhal na korbu vojenské PV3S.

„Ty vole, co to sebou taháš, máš tam aspoň nějakou kořalku?“ smáli se ostatní branci a pohmatem zkoumali obsah Piliňákových tašek.

„Ty bláho, tady je štangle salámu,“ zařičel jeden z nich a bleskurychle vytáhl salám, zatímco ostatní zručně plenili buchty, konzervy a bonbóny.

„Vy jste sprostí zloději, já hned zítra napíši mamince a ta přijede a uvidíte, co vám udělá,“ vyhrožoval se slzami v očích Piliňák, zatímco ostatní se smáli, až se za břicha popadali a hltavě baštili salám i bez chleba.

„Tak říkáš, že přijede maminka a že uvidíme, co nám udělá? A co jako? To nám tvoje maminka vyhlásí válku? No to je dobrý, tak hned první den na vojně se zúčastníme války proti tvojí matce, do prdele, už se bojím,“ hekal s plnou hubou jeden z branců.

Když nákladní auto vjíždělo do vojenské brány, zahlédl Piliňák ohromný nápis zvenku VÍTÁME VÁS a od hrdosti, že vítají takové uvědomělé brance, jako je on, se nadmul jak holub. Když ale seskočil z korby, zevnitř se na bráně skvěl další ohromný nápis TAK UŽ VÁS MÁME a bylo slyšet, jak z nadutého Piliňáka uchází vzduch, protože takový hanlivý nápis by v životě v lidově demokratické armádě nečekal.

„Soudruhu poručíku, ale ten nápis zevnitř kasáren není hoden lidově demokratické armády, lépe by slušelo ČEST NOVÝM HRDINŮM, upozornil Piliňák velitele převozu a ten dnes již podruhé vyvalil oči a zalapal po dechu.

„Kurva, chlape, jsem zvědavý, jaký z tebe bude hrdina na cvičáku. No na to jsem tedy opravdu zvědavý, tedy takového aktivního vola jsem už dlouho neviděl a doufám, že už dlouho neuvidím!“ vřeštěl poručík, který byl zvyklý na ledasjaké přírůstky, ale Piliňák mu vyrazil dech i s plícemi a Piliňák rychle uchopil oba kufry a prázdné vypleněné tašky, takže už nevypadal jako turista na cestě kolem světa, a pelášil s ostatními do přijímací místnosti a v duchu si umiňoval, že na tohoto hulvátského socialistického důstojníka si posvítí, až bude četařem.

„Všichni vysvléknout, tady máte balicí papír, špagát a veškerý civil zabalit, napsat adresu a všechno civilní bude odesláno do vašich domovů. Doufám, že psát umíte všichni,“ hulákal nějaký svobodník a vtom si všiml dvou obrovských kufrů. „Do prdele, který čurák to sem natahal? Co to je? Čí je to?!“ zvýšil již tak uřvaný hlas svobodník.

„To je moje, soudruhu, mám tam spodky a svetry na zimu,“ přihlásil se Piliňák.

„A kde si myslíte, že jste? V sanatoriu nebo v pionýrském táboře? V zimě vám bude takové horko, že se budete potit i v mraze,“ řval nepříčetně svobodník. „Okamžitě zabalit a napsat adresu, všechno se pošle šupem zpátky. Máte na to deset minut!“ Přikázal Piliňákovi a ten se skutečně i nahý začal potit, jako kdyby se momentálně nacházel přímo na rovníku.

„Kdo má zabaleno, postaví se do řady na vyfasování vojenského prádla, potom do řady na registraci a potom se půjde každý osprchovat. Smrdíte civilem jako prasata,“ řval svobodník. „A pořád vás chci vidět nastoupené v řadě, rozuměli jste? Kdo neví, co je řada, tak ho to přes noc naučím, a jedu, jedu.“

„Tady to zase smrdí blbostí, až se mně dělá špatně,“ ozvalo se z hloučku.

„Kdo to řekl, kdo to byl?“ zmodral od zlosti svobodník a začal pobíhat kolem řady branců jak postřelený zajíc.

„Já,“ s úsměvem odpověděl hromotluk s bodrým výrazem a již trochu červeným nosem.

„Kdo já? Jaký já? Zahlaste se jménem,“ přiskočil svobodník a bylo srandovní pozorovat, jak se sto šedesát centimetrů sápe na hromotluka s výškou sto devadesát centimetrů a sto dvacet kilo živé váhy.

„Já su Josef, ale klidně mně říkej Jacku,“ natahoval přátelsky ruku jak lopatu branec vstříc svobodníkovi.

„Jaký Josef, jaký Jacek, vy nemáte příjmení vojíne?“ již sípal svobodník.

„Tož já su Josef Výdupník z Nivnice, mám sebú dobré vínečko aj slivovicu, tož esli budeš chtěť, tož ti dám ochutnať, ale jak sa tak dívám, tož to s tebú šlehne na zem a enem zatřepeš nožkama,“ stále s dobráckou tváří vysvětloval Jacek.

„Jaké vínečko, jaká slivovice, jaké chutnání? Já vám vojíne udělám vojnu, že budete potit krev, na to se spolehněte. A to víno i se slivovicí se vypaří i s vámi,“ vřeštěl frajtr.

„A tož šak já su zvyklý tvrdé robotě, tož esli si myslíš, že sa z tebe poseru, tož to si vedle jak ta jedle,“ usmíval se spokojeně Jacek a svobodník už jenom sípal a fistulí kvičel. „Všichni do řady a bude tu pořádek, jinak si mě nepřejte, a zítra tu bude holič, ten vám srovná fazonu, já si to osobně budu kontrolovat,“ koulel očima svobodník.

„Soudruhu, a je tu na vojně svaz mládeže? Já bych se rád věnoval práci ve svazu,“ otázal se Piliňák.

„Co se vojíne zajímáte o svaz mládeže? První měsíc nebudete mít čas na to, abyste se vůbec pořádně vysral, natož abyste se vůbec staral o to, jak se jmenujete a o nějaký svaz zbloudilých babiček,“ kvičel svobodník a Piliňák už raději držel hubu a v duchu si umínil, že bude dělat vše pro to, aby mezi soudruhy panoval soudružský a přátelský vztah.

„Sakra, přestaňte tu vřeštět jak paviáni na stromě a změřte mně a zvažte nové kusy, ať to tady zaznačím do těch pitomých lejster, protože bez váhy a míry vojáků se rozpadne celá Varšavská smlouva do jednoho týdne,“ zahulákal vojín absolvent Josef Orel na frajtry.

JOSEF OREL Z DONUCENÍ NA VOJNĚ

Josef Orel ukončil studia na ČVUT, obor pozemní stavitelství a nastoupil do Ústavu topografie a výroby map v krajském městě a odevzdaně očekával každým dnem povolávací rozkaz nástupu na jednoroční splnění vojenské povinnosti. Josef byl vnitřním přesvědčením pacifista, a co z duše nesnášel, byla lidská blbost a byl si vědom toho, že na vojně bude blbosti více než zdrávo, což bylo zaručeno již samou podstatou vojenského systému a drilu. Když dostal povolávací rozkaz, aby dne 25. září nastoupil u útvaru 6262 v okresním městě na severu Moravy, jen půl hodiny vlakem z krajského města, byl v podstatě spokojen, že nemusel rukovat do nějaké prdele na Šumavě, kde by musel živit německé ovčáky a učil je vyhledávat za šípkovými keři ukryté kapitalistické diverzanty, nebo ve Vysokých Tatrách, kde by ho obtěžovali svišti anebo medvědi.

Když dorazil do kasáren a přihlásil se u zmíněného vojenského útvaru, zjistil, že se jedná o vojenský útvar zabývající se výrobou vojenských map speciálek a že vysokoškoláci tam budou celkem tři – on, nějaký Olin Křepelka a Vilém Kudropata. Dřívější nástup jim byl zdůvodněn tím, že se budou podílet na příjmu nováčků a dva z nich se pak stanou veliteli čety. Již během prvních dnů zjistil, že Kudropata je silně ambiciózní člověk a že bude chtít odejít do civilu minimálně v hodnosti plukovníka, a Křepelka se rovněž netajil tím, že by rád dostal podporučíka co nejdříve. A tak se Josef velice rychle a s klidným svědomím dopředu dohodl s oběma, že na velitele čety nemá v žádném případě zálusk, jedině by toužil po hvězdičce v tom případě, kdyby se dala vyměnit za litr Myslivce, ale když ho Kudropata ujistil, že hvězdička na rameni má hodnotu dvacet haléřů, tak mávl rukou a prohlásil, že klidně profláká vojnu třeba i jako vojín absolvent až do konce a k jejich překvapení za to dokonce ani nepožadoval úplatek.

„Člověče, Josefe, to nemáš ani trochu ctižádosti? Já kdybych přijel domů po půl roce pořád jako vojín absolvent, tak bych se před svými vrstevníky styděl, že neumím ani velet a v hospodě by si ze mě dělali prdel, na co jsem studoval, když nemám ani pitomou pecku, když kdejaký pasáček krav, který umí pořádně vřeštět, dostane na vojně svobodníka za půl roku,“ divil se Kudropata.

„Tak hele kamaráde, pokud máš ctižádosti za nás za oba, tak mně je to jedno, já ti nebudu dělat problémy a můžeš se tu vyřádit dosyta. Jestli budeš mít zájem, tak pokud by mně chtěli dát pecku, tak ti ji dobrovolně věnuji a já se povýšení klidně vzdám, mě prostě tahle šaškárna nebere, pouze konstatuji, že nemám možnost se tomu jakkoliv vyhnout, a tak to prostě přežiji, ale v žádném případě se nemíním stát na ten jeden rok magorem,“ uklidnil Kudropatu Josef, že nemá absolutně v úmyslu mu bránit ve vojenské kariéře jednoho z nejlepších absolventů ve Varšavské smlouvě.

První věc, která Josefa doslova šokovala, byl poznatek, že když blbec dostane moc, tak ukáže ostatním, zač je toho loket. Když pozoroval některé svobodníky neboli frajtry, s jakou nedočkavostí očekávají nástup nováčků, aby jim ukázali vojnu, tak nevycházel z údivu. Další věc, která ho zarazila, že u zmíněného útvaru nebyli i mezi vojáky vyložení blbci, kteří zapíchli doma vidle do hnoje a poprvé v životě při cestě na vojnu cestovali vlakem, ale celý útvar byl složen ze středoškoláků, jelikož se jednalo o speciální útvar, kde se požadovala minimálně maturita, a přesto i mezi těmito svobodníky moc jedné pecky na rameni z nich dokázala udělat primitivy se zvířecími pudy.

Mezi nimi vynikali svojí zvířecí tupostí svobodník Močůvka a svobodník Sviniar někde z východního Slovenska. Zatímco Močůvka byl uřvaný typ, a dokonce když se holil sám na umyvárně, tak trénoval řev, kterým přivítá nováčky, cenil na sebe svoje zkažené zuby a snažil se na tváři vykouzlit ten nejděsivější výraz, že i samci horských goril v Africe by s hrůzou prchali do nížin, aby se nováčci, až se na svobodníka Močůvku podívají, tak se strachy podělají, kdežto Sviniar byl typ zákeřného hajzlíka, který by s falešným úsměvem podřezal i vlastní matku.

A tak 2. října byl vojín absolvent Josef Orel určen k zapisování nacionálií přijímaných nováčků, usadil se tedy za stůl, před sebou lejstra s nacionáliemi a zaznamenával si příchozí brance, aby nakonec mohl odevzdat vyplněné dotazníky se jmény, s jejich výškou a váhou, včetně zdravotní způsobilosti a konstatovat, že všichni nastoupili a nikdo nejčestnější povinnost nebojkotoval nebo nesabotoval a že odvodní komise nepřehlédla u někoho z branců absenci jednoho varlete.

Tudíž byl svědkem vřeštění svobodníka Močůvky a v některých chvílích se docela bavil, především ho zaujal ten dobrácký hromotluk z té jižní Moravy, ze kterého Močůvka málem dostal psotník.

To Sviniar se s potutelným úsměvem moc do akce nezapojoval, ale Josef věděl, že kdo Sviniara prokoukne jako první, bude mít vyhráno, a dále věděl, že již nyní si Sviniar vybírá potenciální oběti svých zvrhlých choutek.

„Všichni, kdo jsou vykoupaní, obléct do teplákové soupravy a nástup na pokoj,“ vřeštěl Močůvka. „Na dveřích máte napsaná jména, do které cimry patříte,“ ještě hulákal, „doufám, že jste ještě nezapomněli, jak se jmenujete.“

Když se nyní již vojíni, kteří ze sebe smyli civilní smrad, zorientovali na pokoji a vyhledali svoje pelechy podle štítku, který visel v nohách pelesti, vyhledali si svoji skříňku a svobodník Jalůvka jim začal vysvětlovat.

„Vojíni, všichni se perfektně naučíte skládat prádlo do komínku a ten komínek musí zařezávat, že když k boku přiložím pravítko, tak nesmí nikde být vidět světlo mezi hranou pravítka a složeným prádlem a do každé přihrádky dáte přesně to, co tam patří. Horní přihrádka slouží pro prádlo, jako jsou košile, trenýrky, prostřední pro malou polní a spodní pro velkou polní, a rovněž maskáče a ostatní bude vzorně uloženo, jinak vám to vyházíme a budete ukládat celou noc znovu, rozuměli jste?“ vykládal Jalůvka.

„Tož to nic není, já jsem uměl ustlat postel už v mateřské školce a komíny sem uměl stavět už v páté třídě obecné,“ mávl rukou Jacek Výdupník. „Daj ně maltu a cihly a postavím komín klidně aj sto metrů vysoký.“

„Ale pracující lid nám umožňuje, aby mezi námi byly soudružské a přátelské vztahy, musím to projednat se soudruhem velitelem, pokud si myslíte, že nás budete šikanovat, tak se budeme bránit,“ ozval se vojín Piliňák.

„Co to blábolíte, vojíne? Vás měl před nástupem na vojnu vyšetřit psychiatr, než vás sem poslali. První měsíc jsme vašimi veliteli my a budete nás na slovo poslouchat, jinak vám uděláme vojnu, že se z toho poserete, na nějaké soudružské vztahy zapomeňte, člověče, vy jste spadl z Měsíce anebo z Marsu?“ zasmál se srdečně Jalůvka a bylo vidět, že ho příspěvek Piliňáka nesmírně pobavil.

„A ve které přihrádce můžeme ukládat kondomy?“ zeptal se nevinně Jura.

„Jaké kondomy, člověče? Na to, když si na hajzlu vyhoníte ptáka, nepotřebujete kondom, a ženskou potkáte, akorát když budete pochodovat na cvičák a z cvičáku, a to vám garantuju, že v ten moment na šoustačku nebudete mít ani pomyšlení!“ rozeřval se na Juru Jalůvka.

Do pokoje vstoupili Močůvka a Sviniar.

„Vojíni, já jsem velitelem světnice a dalšími soudruhy veliteli jsou soudruzi svobodníci Sviniar a Jalůvka, já jsem soudruh svobodník Močůvka a nyní ty nejdůležitější instrukce. Večerka je ve 21:00 a ve 20:30 budete stát každý před svojí postelí v pozoru, v ruce kartáček na zuby a budete mít otevřené skřínky, kde si zkontrolujeme, jak máte uložené prádlo, a před sebou budete mít kanady, které zkontrolujeme, jak máte vyčištěné. Upozorňuji, že spodek kanad bude naprosto čistý, bez jakékoliv špíny, jinak budete znovu čistit a ukládat prádlo do zblbnutí. Na to, abyste se to naučili, vám dáváme dva dny, rozuměli jste vojíni?!“ hulákal Močůvka, zatímco Sviniar pomalu procházel mezi vojíny vyšponovanými do pozoru a s falešným úsměvem si každého prohlížel jak buzerant.

„Všimli jste si hoši? Ten Sviniar čuměl jak cigán, co si prohlíží terén, kde by co ukradl,“ prohodil Jacek.

Ve 20:00 hodin dozorčí roty začal řvát na chodbě, „nástup na hygienu“ a celá rota se nahrnula do umyvárny ke korytům.

„Já jsem Jura. Jak se na tu šaškárnu díváš? Bude to docela psina, kdyby byla blbost smrtelná, tak sanitky tady houkají celou noc, co říkáš?“ s úsměvem se na Jacka obrátil jeden z pořízků. Bylo na něm vidět, že jeho tělo je trénované a že to není žádný maminčin mazánek.

„Já jsem Jacek, odkud si?“

„Z Valašska, ještě že to není tak daleko a vypadá to na nějaký speciální útvar. Všiml jsem si nad dozorčím stolkem znaku, kružítko a pravítko, tak že to asi není nějaký bojový útvar, ale ti blbci s jednou peckou nám to ještě znepříjemní. Není místa na světě, kde by člověk nepotkal hňupa. Někde jsem četl, že i v Arktidě na jednoho ledního medvěda připadají dva hňupi,“ s úsměvem od ucha k uchu odtušil Jura, a tak u koryta na umývárně vojenského útvaru 6262 vzniklo přátelství mezi Jurou a Jackem, které bylo zpečetěno během vojenské služby nesčetnou likvidací různého alkoholu, neboť oba hoši byli Moraváci, které nic a nikdo tak lehce nerozhodí.

„Vidím, že nejsi žádná bábovka, od tebe bych přes hubu nechtěl dostat, i když taky nejsem žádný hovňousek,“ ocenil Jurovo trénované tělo Jacek.

„No, baví mě sport, hraji závodně hokej a rovněž atletika je mně přátelsky nakloněná, tak se tady nějaké fyzičky nebojím, ale ta debilní bezduchá buzerace mně asi vadit bude. Budu se muset hodně ovládat, abych některému tomu frajtrovskému jelimanovi nevrazil jednu přes hubu,“ při čištění zubů odtušil Jura a vyplivoval vodu se zubní pastou.

„Tak já taky sportuji, i když něco jiného. V civilu jsem hrál první ligu ve stolním tenise a od mala jsem dřel na poli, takže mě taky tak lehce něco nezlomí, ale jak jsem se tak zběžně koukl, někteří budou mít problémy. Je vidět, že jich doma maminky uchovávaly pod křídly jak slepice,“ ohodnotil některá těla nováčků Jacek.

FRAJTŘI V AKCI

„Budíčééééék,“ bylo slyšet řvát dozorčího a frajtři již stáli ve dveřích a řvali jako pominutí,

„Všichni do trenýrek a vypadnu na rozcvičku, jedu, jedu a nezastavuji se, kdo to nestihne, bude cvičit o pět minut déle,“ řvali jeden přes druhého a budova kasáren se otřásala dupotem stovek nohou, jako když bizoni prchají přes prérii.

Na buzerplacu již stáli vzorně upravení vojíni absolventi Kudropata a Křepelka a sledovali čas, za který rota nastoupila k rozcvičce, zatímco Josef Orel ještě klidně spal a zvysoka kálel na buzeraci při rozcvičce.

„V dvojřad nastoupit, rozestoupit na upažení,“ hulákal Močůvka. „Sakra, řekl jsem rozpažit a né předpažit. Víte co je to rozpažení? To se obě ruce zvednou do výše ramen do strany a né před sebe, vy tupci. Bože, co nám to tady vojenská správa poslala za magory?!“

„Soudruzi, dnes jste to stihli za patnáct minut, to je strašně pomalu, do týdne to budete stíhat za pět minut, jinak budete v osobním volnu trénovat nástup na rozcvičku, až to zvládnete, rozuměli jste soudruzi vojíni?“ upozornil všechny Kudropata a dal povel frajtrům k provedení rozcvičky a odešel na snídani.

„Dřep, vztyk, dřep, vztyk, dřep, vztyk,“ hulákal Močůvka, „za mnou, poklusem v klus,“ a sám se dal do klusu, aby vojínům ukazoval trasu. Za pět minut se pole běžců začalo trhat a ti slabší začali odpadávat.

„Jedu, jedu, jedu, nezaostávám a běžím,“ řval na opozdilce Jalůvka, který celou rotu, tentokrát již ve zcela zdecimovaném tvaru, jistil zezadu.

Vepředu již bez problému udávali tempo Jacek s Jurou a ještě dva pořízci, zatímco ostatní se chytali za hrdlo a poulili oči jako v posledním tažení a klopýtali a motali nohama, což se v žádném případě nepodobalo chůzi, natož běhu.

První sebou praštil Piliňák a po něm se začali hroutit další soudruzi, kteří byli na takový sportovní výkon naprosto nepřipraveni.

„Odneste ty sračky! To jste vojáci? S takovou by vás nepřítel uběhal k smrti, ani by po vás nemusel střílet,“ vysmíval se odpadlíkům Močůvka a rukou máchl směrem k Jurovi a Jackovi, kteří ještě na místě vyklusávali, a vypadalo to, že se znovu rozeběhnou, protože takový rozběh považovali za výsměch sportu.

A tak Jura uchopil zcela zdecimovaného Piliňáka pod paží a Jacek zase další nedochůdče a odtáhli je na cimru, kde jim dokonce i ustlali postele. Jacek se koukl na vizitku, na které bylo napsáno vojín Bonifác Smradlavý.

„Náááástup na snídani,“ vyřvával dozorčí roty a zcela zdecimovaná jednotka po rozcvičce se vypotácela před budovu útvaru, na které bylo obrovskými písmeny napsáno JASLO.

„Sakra, seřaďte se do nějakého tvaru, vypadáte jako hejno slonů na útěku,“ hulákal Močůvka. „Předložte ke kontrole příbory, každý voják bude mít v čisté utěrce zabalenou lžičku, vidličku a nůž a celý příbor se bude blýskat, jako by byl ze stříbra. Rozuměli jste vojáci? Jinak na žrádlo zapomeňte. Dneska vám to ještě budeme tolerovat, ale zítra se nenažerete.“

„Směr jídelna, pochodem v chod,“ zavelel Jalůvka a nováčci se vydali vstříc žrádlu, ovšem došlo k nějakému organizačnímu zádrhelu, protože jídelna byla plná a právě ji okupovali PTP.

„Na místě pochodovat,“ vřeštěl Jalůvka. „Můžete zatím při pochodování na místě nasávat vůni z kuchyně a snažte si té vůně nasát co nejvíce, protože na celou snídani nebudete mít čas.“

„Kurva, tady něco smrdí, buď jsou to zkažená vejce, anebo lidská blbost,“ polohlasem prohodil Jacek, ovšem Jalůvka měl uši jak slon a bonmot Jacka zaslechl.

„Co si to vojíne dovolujete? Jaký smrad, jaká blbost? Slibuji vám, že se za celou vojnu pořádně nenažerete a budete rád, když se dorvete ke zkaženým vejcím,“ kvičel Jalůvka.

„Já za to nemůžu, ale já mám tak citlivý nos, že cítím sebemenší náznak smradu, ale je možné, že to smrdí septik,“ s kamennou tváří odvětil na místě pochodující Jacek a Jalůvka se vítězně zasmál, jak nováčka vylekal, že žádná blbost v okolí nepřichází v úvahu.

Když z jídelních vrat vypochodovali nedojezení nováčci PTP, Jalůvka dal povel: „Směr do jídelny, pochodem v chod.“ A nováčci tak vpochodovali do ohromného prostoru, který klidně mohl sloužit jak velkokapacitní vepřín se studeným odchovem.

„Teď se vojáci postavíte pěkně do řady. Víte, co je to řada? To budete jeden za druhým, vyzvednete si menáž a budete mít deset minut na to, abyste se najedl. Kdo to nestihne, má smůlu,“ ječel Jalůvka.

„Díky, že jste nám pomohli, ale budu si stěžovat na okresním výboru KSČ za nelidské zacházení,“ pronesl s plnou hubou Piliňák směrem k Jurovi a Jackovi a k němu se přidalo druhé nedochůdče. „Můj otec je prvním předsedou KSČ Ostravsko-karvinských dolů, budu ho rovněž informovat, ten jim ještě ukáže,“ začal vyhrožovat vojín Smradlavý a Jura s Jackem se dali do smíchu, až jim zaskočilo.

„Vy si myslíte, že KSČ vám pomůže? Jenom abyste nenarazili, moc si od toho neslibujte. Co když Močůvka a Jalůvka jsou taky komunisti? Tak to jsem zvědavý, jak se komunisti budou mezi sebou hádat, jak budovat lidově demokratickou armádu. Ale stejně si myslím, že trochu fyzičky vám jenom prospěje, třeba se tak vypracujete, že budete nakonec reprezentovat naši lidově demokratickou armádu jako její reprezentanti v rámci přeboru Varšavské smlouvy na opičí dráze,“ bavil se Jura a Jacek se přidal.

„Víte hoši o tom, že takový Meresjev, když ho Němci sestřelili, tak bez noh vytvořil světový rekord v plazení na deset kilometrů a dodnes ten jeho rekord nebyl překonán? Snad byste se nenechali zahanbit nějakým Meresjevem, a když nás 21. srpna přepadli ruští okupanti, tak prý dokonce někteří vydrželi i patnáct nocí nespat, to jsou aspoň borci,“ mrkaje na Juru bavil se Jacek.

„No dobře, my budeme jednou taky tak dobří, ale soudruzi velitelé nás musí k tomu vést soudružským vztahem a přátelskými radami, takhle z nás udělají chodící mrtvoly,“ rozčiloval se Piliňák.

Když se ze snídaně vrátili zpět na cimru, nevěřili svým očím. Veškeré skříňky byly vypleněny, jako kdyby pokoj napadli vandalové, a mezi tím chodil svobodník Sviniar a úlisně upozornil. „Takto súdruhovia, som si to nepredstavil. Vy neviete si uložiť bielizeň? Tak odznova a poriadne,“ vysmíval se Sviniar, aniž by si uvědomil, že blbec Biľak proti němu mluví spisovně a o Piliňáka a Smradlavého se pokoušely mdloby, a to mohli být ještě rádi, že spolu s Jackem a Jurou byli jedinými, kdo neměl rozházenou postel.

Sviniar spokojeně odešel a nováčci urychleně cpali do skříněk svoje věci, protože byli rádi, že si každý našel to svoje, jelikož dozorčí už opět vyřvával: „Náááááástup na zaměstnání.“

Když se nováčci konečně seřadili tak, že to vypadalo jako trojstup, vyšel z budovy pomenší tlouštík s brejličkami a postavil se do pozoru před vyšponovaným Kudropatou, který vyštěkl hlášení: „Soudruhu majore, rota nastoupila k rannímu rozdílení.“

Major, jelikož takto byl Kudropatou identifikován, učinil vzorově vpravo v bok, vzorným pochodem napochodoval směrem k pomyslnému středu před útvarem, provedl vzorový vlevo v bok a s dlaní u štítku čepice zahulákal: „Nazdar soudruzi.“ Načež celý útvar zaburácel: „Zdar soudruhu majore.“

„Jsem soudruh major Fajnovka a budu vaším velitelem roty. Veliteli čety jsou vojíni absolventi Kudropata a Křepelka a veliteli družstev jsou soudruzi svobodníci Jalůvka, Močůvka, Sviniar, Rýč, Světluška a Blbník. Celý dnešní den budete pod dozorem velitelů družstev provádět nácvik základních vojenských útvarů, pochodů a hlášení,“ seznámil major Fajnovka nováčky s náplní pracovního vojenského dne a důležitě odkráčel do kasárenské budovy.

„Nyní vás budu jmenovat a podle seznamu se zařadíte do družstev, každé družstvo si převezme určený poddůstojník a odeberete se na určené místo, kde budete cvičit pochodové útvary a další základní věci, které každý vojín musí ovládat,“ seznámil Kudropata nováčky s vojenským výcvikem, který zaručí, že vojáci NATO se budou za západní hranicí třást strachy jako osiky, a když tedy vyjmenoval jednotlivá družstva, zavelel: „Roto na můj povel, pozóor, rozchod,“ a vojáci se jako by rozešli, ale hned na ně začali řvát frajtři a každý frajtr si okamžitě vyčlenil své družstevní oběti, aby je vycvičil v pochodu na západ i bez kompasu, jen za pomocí určení dle lišejníku.

Jacek i Jura se ocitli v jednom družstvu, což je potěšilo, protože jedna z nejdůležitějších věcí na vojně je najít si minimálně jednoho kamaráda a s ním společně sdílet těžké začátky, což měsíční přijímač rozhodně byl. Dalšími členy družstva se stali Piliňák, Smradlavý, dále vojín jménem Jaryn Čočka, usměvavý kluk z Vizovic, který byl oproti ostatním o čtyři roky starší, jelikož měl za sebou studium vysoké školy, kterou nedokončil, ale nikdy se nezmínil, co bylo důvodem jeho ukončení studia. Byl velmi inteligentní a měl jisté charisma a dokázal bavit ostatní svéráznými bonmoty. Rovněž Jura byl o dva roky starší než ostatní nováčci, jelikož nejdříve absolvoval učiliště a potom čtyřletou průmyslovku. Dalším členem družstva byl Miloš Květinka, silně neduživý hoch z Prahy, a Richard Baran.

Tento Richard Baran pocházel z Brna a byl synem generálního ředitele velkého průmyslového trustu a podle toho také vystupoval. Ostatní přehlížel, jako kdyby byli nesvéprávní, a každým gestem nebo slovem dával najevo, že on je „někdo“ a ostatní jsou jenom póvl, se kterým je nucen shodou nepříznivých okolností trávit momentálně společný čas a tatínek, komunistický boss, se pečlivě staral o to, aby přísun finančních prostředků pro svého synáčka převyšoval výši měsíční výplaty důstojníků útvaru.