Karel Kratochvíl

Dobrovolníkem v Africe

Dvakrát v Tanzanii

Z afrických deníků Karla Kratochvíla

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

© Karel Kratochvíl, DiS, 2015

Foto © Karel Kratochvíl, Ondřej Horecký, Eliška Nováková, 2015

© Mgr. Tomáš Zahradníček – TZ-one, 2015

E-knihu vytvořil Milan Vilímek Jihlavský
www.eknihy-ebook.cz

Tvorba obálky: Milan Vilímek Jihlavský

Foto na obálce: Karel Kratochvíl

Vydání první 2015

www.vydavatelstvi-eknih.cz

www.tz-one.cz

www.bezmamy.cz

ISBN: 978‒80‒87873‒67‒0 (EPUB verze)

ISBN: 978‒80‒87873‒68‒7 (MOBI verze)

S menšími úpravami jsem přepsal své zápisky z cestovatelského deníčku, abych se o ně mohl podělit a také, alespoň částečně, poukázat na činnost občanského sdružení „Bez mámy“.

Chtěl jsem zápisky, které se dají číst, ale nekladu si za cíl vytvoření literárního díla, stejně jako nepopisuji veškerou svou činnost nebo každou činnost kolegů ze sdružení BM. To by snad ani nešlo.

Možná sobecky, ale popisoval jsem převážně sebe, své aktivity, své pocity. Nejedná se v žádném případě o zápis názorů sdružení nebo o pokus cokoliv přikrášlovat či zveličovat. Psal jsem přímo na cestách, tak jak jsem to viděl a cítil já.

Záměrně jsem se příliš nerozepisoval o dětech, o nouzi, hladu, nemocech, strádání. Vím, že bych měl, já nevěděl jak. Nejsem žádný literát a nedokázal bych to napsat tak, jak jsem to cítil a jak bych chtěl. Je to smutek, který chytí za srdce každého, kdo to vidí, ale já to dostatečně vyjádřit nedokážu. Snad za mne víc vypoví naše fotografie nebo stránky sdružení „Bez mámy“.

Leden, únor 2009

10/1

A vzhůru do Afriky!

Skvěle to vychází. Včera se mi rozbily rezervní brýle, dneska, jen co jsem vyběhl ven z domu s báglem na zádech, upadla z něj malá černočerná spona na černočernou zem a byla černočerná tma, protože lampy v ulici ten večer nějak zapomněly svítit. Do odjezdu autobusu směr Praha zbývalo pár minut. Sponu jsem po zoufalém hledání a šátrání po zemi našel, ale brýle budou asi problém. Z bezpečné vzdálenosti lva určitě nepoznám. Klika, že tam, co budu já, oni nebudou. Nejspíš. Budu optimista.

To, že cesta trvá několik dní a rozdíl teplot bude asi tak 40 °C, mi také náladu nekazí. Ale, přeci jen. Rozdíly byly opravdu znát. Odjezd z Rakovníka –7 °C. Zima. Přestup ve Vídni –8 °C, zima a poletující sníh. Po přistání v Dar Es Salaam, neboli DAR, +33 °C ve stínu, asi tak v 17 hodin. Horko a vedro, že i malí nezbední šikmoocí kluci, po vystoupení z našeho klimatizovaného letadla, polevili v jančení, a i tak se orosili a došla jim jejich asijská řeč.

Pro začátek to bylo až po DAR víceméně čekací cestování. Praha 5 hodin čekat, Vídeň 6 hodin, Doha (Katar) 12 hodin. Z Rakovníka bus večer, z Prahy bus v noci, z Vídně éro dopoledne. S tím vším jsem byl na cestě asi 45 hodin. Některé tělesné partie už jsem necítil a některé zase příliš. Kde jsi, má postýlko?

Momentálně jsme v DAR a zbývá už jen drobnost – 12 hodinová cesta busem do Mbeya. Do města, kde občas přespíme, nakoupíme nebo domluvíme organizační věci pro náš pobyt. A pak se ještě přesuneme nějakých 50‒60 km do „naší“ vesnice. Vesnice Mahango bude naše základna. Sem i odtud bude mířit naše pomoc.

Takhle mi to alespoň nastínili Ondra s Terezou, se kterými jsem do Mahanga vyrazil. Jsou to čerství manželé a oba jsou z občanského sdružení „Bez mámy“. Sdružení pomáhá právě v této oblasti Afriky a už tu pomohlo postavit školku, misii pro řádové sestry (ty pomáhají sdružení), opravilo školy, podporuje sirotky i staré lidi ve vsi a okolí. Má toho na svém kontě opravdu hodně.

Trvalo mi několik let, než jsem nastřádal dostatečně dlouhou dovču na tenhle pobyt a během té doby jsem si vybíral, s kým do světa vyrazím. „Bez mámy“ mi prostě vyšlo nejlepší!

Ještě v den příletu jsem se šel projít po DAR. Zvláštní pocit, když jdete sám a poprvé tímto městem. Někde noblesa, ale většinou bez noblesy. Oprýskané a horké. Když dělali silnice, často zapomněli na chodníky, a tak chodíte vyšlapanou prašnou cestičkou nebo po silnici. Jsem dost vyjevený. Přeci jen, nevím, co v tomhle cizím městě čekat. Ať jsem čekal cokoliv, je tady pro mne nezvykle hodně černochů. Připadám si, že tu vynikám a svítím, jsem opticky hodně jiný. Leden v Česku na tmavé pleti nepřidá. Připadám si divně. Nechci vypadat jak turista hejsek, ale připadám si tak. Myslím, možná mylně, že nejen sobě, ale i místním. Musím se rozkoukat a otrkat. A hlavně nezabloudit.

Je tu živo a je to tu zvláštní. Malé busy, zvané dala dala, zastavují při krajích silnic, jakoby každému na mávnutí. Podle prvního pohledu si vzájemně překážejí, stejně jako ostatním autům. Ale ty pro mě nepřehledné jízdy jsou jen boj o zákazníka a všechno se řeší troubením a občas křikem. Vypadá to, že je to jen pro formu. Aby řeč a klaksony nestály.

Všude je slyšet křik a troubení. Prostě živo. A to na vás ještě volají a troubí taxikáři, kteří by rádi rito, a různí vykukové se s vámi chtějí „kamarádit“ nebo vám něco prodat. Naštěstí, nikdo nebyl příliš dotěrný a vlezlý. Jen je jasné, že turistu, neřku-li bělocha, tu pozná každý a turista musí být boháč, jinak by přeci nemohl přiletět, že. Nebo, že bych na boháče vypadal?

Musel jsem vycházku zkrátit, začalo se stmívat. A to dost rychle. Inu, pod rovníkem. Dneska už to stačilo. Mám toho po cestě jak buchet a těším se do postele.

Bydlíme na YMCA, což je levná, málem studentská ubytovna. Ondra ji zamluvil už z Čech, aby nebylo plno. Přespává tu každý rok, tak ví, co a jak. Ještě že tak. Ubytovna byla plná a hledat teď večer něco jiného by bylo velmi nemilé.

A nemilé je i to, že můj pokoj není příliš voňavý. Důvod se mi podařilo zjistit rychle. Pod oknem mi pálí asi celodenní odpadky. Moc čerstvého luftu tady nemám, musím si počkat na vesnický vzdoušek.

Jinak fajn. Ubytování dobré. Postel je velká, ventilátor se točí, voda teče, světla svítí a klakson troubí. A ne jeden. Dala dala si asi dala dostaveníčko. Ale všechno v pohodě. Jen trochu moc horko. Všude a pořád. Já si zvyknu. Stejně jako dnes na stálý zpěv z baptistického kostela v sousedství a halas muslimů, kteří se v jednom kuse hlásnou troubou svolávali k modlitbám. Nic už mi ten večer nemohlo bránit ve spánku. Po ne zcela pohodlném a hlavně dlouhém cestování, po večerní procházce a po osvěžující sprše jsem usnul, i s baptisty a muslimy pod okny, jak špalek.

DAR a naše ubytovna YMCA

13/1

Včera bylo horko. Ale dneska je fakt horko! Po ranních přeháňkách vylezl ohnivý pulec a pálí, co to dá. Opravdu se nedivím, pokud se tady lidem nechce makat. Nejde to. Tedy, horko těžko to jde, ale určitě je příjemnější jen sedět ve stínu a přinejhorším něco prodávat.

Byli jsme se s Terkou a Ondrou projít po městě. Zašli jsme i na pobřeží mrknout na Indický oceán. Byl odliv a my viděli vodu až někde v dáli. Zato na blízkém pobřeží byl nehorázný binec. Všude naplavený nepořádek. V těchto místech nejsou pláže, ale moře asi extra pro rybáře. Kdo ví. Velký rozdíl oproti plážím, zvlášť při odlivu. Pláže pro turisty jsou o kus dál a odsud se tam nejlépe dostanete lodí.

Když už jsme byli u rybářů, chtěli jsme zajít na rybí trh. Ale rybí pach byl tak silný, že jsme nechtěli před procházkou městem načichnout, prohlídku jsme vzdali a jen prošli podél. Trh je na pořádném kusu pobřeží, takže rybího pachu bylo do zásoby na pár dní určitě.

Na naší obchůzce jsme viděli i prezidentské sídlo a abych z něho něco měl, vyfotil jsem si přes plot alespoň prezidentské kokosové palmy. Při tom nás napadlo, že jsme nikde neviděli zákaz focení a nebýt nemnoha kamer, několika vojáků a státních znaků na vratech, ani bychom nepoznali, o jaké bydlo jde.

Přišlo mi to nehlídané oproti všem možným prodejnám, institucím a bankám ve městě, u kterých všude hlídali security nebo i vojáci. Vojáci vypadali drsně, securiťáci často i směšně ve svých nepadnoucích uniformách, ale byli tam a dělali ostrahu. A u prezidenta skorem nic. Na hlavu státu si tady asi nikdo netroufne. To je dobře.

Při procházce jsem se jal i nakupovat. A málem jsem přechytračil místního prodejce. Je to opravdu velká šou tady nakupovat. Hlavně venku mimo prodejnu. Jeden prodává a deset lidí stojí okolo. Pomalu nevíš, komu dát peníze, komu co říct, s kým jednat, kdože je majitel…

Já už věděl, že velká láhev vody stojí 600 šilinků, tak jsem se statečně vydal ji koupit. Každý z 10 lidí okolo bedny s lahvemi mě přivítal úsměvem a nějakou větou. Ale kdo proboha prodává?! Pět lidí ukazuje na lahve, dalších pět mluví. Ani nevím, jakou řečí. Vypátral jsem šéfa. Jeho nabídka zní 1000 šilinků. Cho chó, nejsem padlý na hlavu! Něco už přeci vím. Musím smlouvat! Neumím to!! Řekl jsem rovnou svahilsky 600 a přidal aspoň anglicky, že všude stojí 600. Kupodivu s úsměvem souhlasil. To je kouzlo osobnosti! Dal jsem do nějaké natažené ruky tisícovku a čekal. Snad dostanu k vodě i nějaké peníze zpátky. Během čekání se prodejce zeptal, odkud jsem a snad ještě něco svahilsky, a pak už jsem měl vodu i peníze. Jsou hodní. Jsem borec!

Ale abych nepřeháněl – když jsem řekl Ondrovi o úspěšné koupi, oznámil mi, že za 600 šilinků je 1,5 litru, kdežto já držel v ruce pouhou litrovku. Syčáci. Já hlupák! Ale kdež. Oni za to nemohli. Cenu jsem řekl já, a navíc, rozdíl byl jen pár drobáků. Hlavně, že jsem hned na první pokus koupil v Tanzanii to, co jsem chtěl a skoro (!) dobře. Inu – nechci slevu zadarmo!

S dalším nákupem mi pomohl Ondra. Prodejce nadhodil 500, Ondra dal do placu 300, prodáno za 400. Mluvili svahilsky a to bych nenakoupil. Takhle jsem koupil kokos. Černý muž ho elegantně otevřel menší mačetou a já byl mile překvapený, jak byl kokos těžký a jak plný. Skoro vrchovatý. Musel jsem použít brčko z restaurace, ve které jsme byli předtím na svačince. Čerstvé kokosové mléko mi chutná, čerstvý kokos také. Donesl jsem tu chlupatou kouli na pokoj, rozporcoval ji a skvělou dužinu snědl. Ve vydlabávání dužiny jsem se ukázal jako amatér, ale závěr už byl málem profi a odměna byla sladká a osvěžující.

Co se týče jídla, zatím mi chutná všechno. Ať na letišti, v letadle nebo v restauracích a jídelnách v DAR. Zatím ani žaludek neprotestuje. Prý to přijde. Jen doufám, že ne zítra při 12hodinové cestě busem. Prý je to velmi náročná jízda. K tomu mohu přidat i to, že po procházce městem v tílku se má zcela bílá běloba místy změnila na křiklavou červeň. Mám spálená ramena a nos červený jak klaun a už se těším na plnou krosnu na ramenou a zářivě jásavé slunce nad nosem. Cestování zdar!

Druhá noc v DAR už mi dala připomenout, že uprostřed postele jsou zlomená dvě prkna, ale dvě takové noci ze mě hrbáče neudělají. Jinak slušné na přebytí. A protože třetí patro, tak i bez havěti a komárů. Snad jen ta ještěrka, co si mě přišla prohlédnout až do postele, se trochu vymyká mé představě a zvyklostem Středoevropana, pokud jde o nocleh. Hlavně proto, že jsem se jí lekl! Mrška.

Terka a Ondra na obhlídce Dar Es Salaam

14/1

Ondra už dříve objednal odvoz na autobusák u taxikáře, se kterým se znal z minulých let a o kterém věděl, že přijede opravdu včas. Mají tady totiž velký problém s dochvilností. Hodinka sem, hodinka tam. Nechtěli jsme riskovat celodenní zdržení, protože tyhle autobusy nejezdí v noci, a když máte před sebou 12 hodin jízdy, musíte vyrazit ráno. Pak už máte smůlu.

Ráno a včas jsme vyrazili na bus, který nás měl dopravit do Mbeya. Zážitkem bylo už autobusové nádraží v DAR. Spousta busů a hromada, dvě hromady, moře hromad lidí, kteří po nádraží poletovali. Každý něco nabízel, každý něco chtěl, ale našli se i jedinci, kteří se chystali cestovat. Nabízelo se všechno. Jídlo, pití, boty, noviny, oblečení, parfémy, telefonní karty i jízda busem.

Po 5 minutách orientačního chození po nádraží nás nějakým záhadným způsobem našel človíček, který byl od našeho vozidla a odvedl nás k němu. Lístky už jsme měli, takže místo bylo jisté. Jen označení sedaček bylo lehce matoucí a pár lidí, včetně nás, se ještě přesouvalo. Ale to bylo fuk. Nakonec to bylo jedno i našemu průvodčímu-kontrolorovi, i když ještě chvílemi pátral a dumal, jestli někoho nepřesadit.

Bus nás mile překvapil. Velký, všechna okna zasklená (dříve to prý občas nebývalo), vcelku pohodlné sedačky a lístky prodané jen podle počtu sedadel (to prý nikdy nebývalo). Průvodčí-kontrolor ještě zkontroloval, jestli už cestující sedí na svých místech a jestli se mu dovnitř nedostal někdo bez lístku, a mohlo se vyrazit. Důležité bylo, že všichni seděli.

Cesta byla nad očekávání dobrá. Sedačky na 12hodinovou jízdu pohodlné a pohled ven překrásný. Na krajinu. Ulice v DAR a různá obydlí na kraji města i cestou žádný skvělý pohled neskýtaly. Naopak. Hrůza, běs a děsný nepořádek. Chudoba a nepořádek a znovu ten binec. Pořádek tu většinou neznají. Otevřou láhev, uzávěr hodí na zem tam, kde zrovna jsou, a může to být třeba v autobuse. S lahví to samé, nebo to vylepší vyhozením z okna autobusu. Je to vidět všude. Ve městě, na vsi i podél cest. Velká škoda pro tuto krásnou zemi. Ondra mi vylepšil můj smutný až soucitný pohled připomínkou o neustálém zlepšování se této situace. Už sem jezdí dost dlouho, aby to mohl posoudit. Budu mu rád věřit a Tanzancům fandit dál. Jsou moc milí.

Během jízdy nás zastavilo určitě víc jak deset policejních hlídek, které kontrolují všechno možné i nemožné a v současné době prý dohlíží i na to, aby byl na těchto dlouhých cestách počet cestujících roven počtu sedaček. Možné to je, protože kontrolovali všechno. Ale spíš mi přišlo, že to byla hra řidičů a policistů, kde výsledkem byl bakšiš pro strážce pořádku.

Opravdu tomu tak bylo, řidiči s tím počítali a jejich vozy podle toho také často vypadaly. Všechna auta sem totiž vozí z bohatých naftových států a tady je dojíždí. To bylo ostatně vidět i u našeho busu. Černý dým při každém přidání plynu oznamoval, že lepší časy tohoto stroje už pominuly. Nejinak tomu bylo i u ostatních vozidel. Místním řidičům to nikterak nevadilo. Do kopce jeli pomalu pod závojem výfukového kouře a dolů to všichni rozpálili, aby si jízdu pořádně užili a dohnali ztrátu z jízdy do vrchu. Podle toho také náš řidič jel. Z kopce by nám rychlost záviděla i kolona českých vládních vozidel, ale do větších kopců se dalo jít pěšo a nahoře si na bus na čerstvém vzduchu počkat. Možná proto všude ty policejní hlídky.

Policejní hlídky měly krásná stanoviště. Vždy jedna židle ve stínu stromu, na té židli jeden vážný vážený policajt a druhý policajt, ještě vážnější a přísnější, ale zřejmě služebně méně vážený, šel k busu. Nedělali řidičům větší problémy. Jen se prošli kolem vozidla, počkali si na úplatek a mohlo se jet. Všechno to vypadalo celkem dobře. Až na ty policajtky. Snad žádné uniformované ženě tady to prostě nesluší. A navíc, ty jejich podkolenky v polobotkách jak pro horníka šviháka! Na těchto státních zaměstnancích je vidět stálý plat, jejich vědomí vlastní důležitosti a také málo pohybu.

Obvyklé stanoviště úplatné dopravní policie

Ale to byly jen malinké vady na kráse a celkové pohodě při naší cestě. Taková cesta národním přírodním parkem stojí za to, i když jen projíždíte busem. Všude se ukazují štíhlé a elegantní antilopy, potulují se mohutní sloni, pakoně pobíhají sem tam, divoká prasata pobíhají sem tam, a sem tam je možné vidět i vznešené žirafy a lhostejně líné lvy. Celkem nás ignorují a většina lidí v buse už lehce ignoruje tento pro nás vzácný a krásný pohled. Nedivím se. Jen slonů jsem během této cesty viděl víc, než zajíců u nás za několik posledních let. Nejraději bych všem okolo řekl, ať si toho váží a kochají se. Třeba stejně, jako jsme se my výletníci kochali vychytralými šimpanzi okolo silnice. Darební somráci. Stáli tak blízko u cesty, že jsem měl o ně strach. Oni ale věděli, co mají dělat a kde být. Občas jim někdo hodil z okna nějaký pamlsek a to pak byl fofr. Hned si dlabanec mazali sníst někam do ústraní, aby jim ho okolostojící kámoši nevzali. Stáli od sebe dost daleko, ale stejně raději utekli s pochoutkou někam pryč. Prý jsou příbuzní s lidmi.

Naše 12hodinová cesta měla několik málo zastávek, při kterých náš bus vždy obklopil houf prodávajících lidí. Bylo to stále stejné. Nabízelo se vše, co se dalo nosit. Stačilo nechat otevřené okénko, a hned tam byly nacpané trsy banánů, balené oříšky, telefonní karty, ananasy, trička, uzené ryby, boty, manga, něco jako koblihy, a další a další potraviny a potřebné i nepotřebné věci. Nejlépe vypadalo ovoce, ale cesta byla dlouhá a já raději držel půst. Přestože problémy se zažíváním stále nepřicházely, dlouhá jízda téměř bez zastávek a bez možnosti vyléčit rozbolavělý žaludek mi na chuti k jídlu nepřidaly. Už večer před cestou jsem to s jídlem nepřeháněl a ještě jízdní den je prostě lehce hladovkový, pouze s několika skvělými a příjemně sladkými banány. Ty mi moc chutnají a tělu neuškodí.

Byli jsme na cestě téměř přesně12 hodin, když náš bus dorazil do Mbeya. V tomto skoro půlmilionovém městě nás čekal Chris. Sympaťák, kterému ale loni zemřela žena na malárii a který je teď od rána do večera v práci. Přijel pro nás v novém starém autě a odvezl si naši malou skupinu k sobě domů. Cestou necestou, protože ty cesty (silnice?) tady jsou často opravdu necesty.

Tenhle sympaťák bydlí v malém domku na okraji Mbeya. V domku o čtyřech malých místnostech. Obývák plus jídelna, pokoj brácha, pokoj Chris a jeden pokojík volný. Do pokojíku se vejde postel a … skoro nic.

Páč jsem nováček, ukázal mi Chris byt a poukázal i na tekoucí vodu v koupelně. Už jsem se po cestě na očistu moc a moc těšil. Malá místnůstka skýtala umyvadlo, turecký záchod a přepychově i sprchu. Komfort.

Vyčlenili mi jednu místnost k užívání a já se zabydlel. Všichni jsme se opláchli a jako znovuzrození si šli popovídat s domácím a jeho příbuzenstvem, které se nějak sešlo. Přijít pro ně nebylo těžké. Většinou rodiny pospolitě bydlí v sousedních domcích. Naše povídání netrvalo dlouho. Za hodinku jsme šli na kutě, protože přestal jít proud. Prý nic divného. Koncem minulého roku nešel proud celý měsíc a přežily to banky, úřady, obchody i lidé. Jiný kraj jiný mrav a výdrž.

15/1

Brzy ráno se vyrazilo do města, bylo hodně zařizování. Protože Chris už byl v práci, jeli jsme známým malým busem – dala dala. Je to skvělá pozorovatelna zdejších lidí, jejich nátury, chování a vychování. Můžu říct, že by se naši mladí mohli od tanzanských vrstevníků učit, co se týče slušnosti a úcty. Zatím ano. Moderní doba posouvá hranice všeho. Rychlosti, majetnictví, slušnosti. Přesně tak, jak to říkali naše rodiče a jejich rodiče a předtím jejich. A myslím, že si na tu jejich nevychovanou mládež i praotec Čech zanadával.

Ondra ve městě potkával i známé z dřívějších návštěv. To mě dost překvapovalo. Přeci jen, půlmilionové město. Přesto Ondru často někdo zdravil, zastavil nebo i zval k sobě. Je vidět, že tady nezahálí a ví se o něm. Každý známý značí vcelku velké zdržení, ale přivítání být musí. Jako všude. Jen tady je to nějak větší, delší, srdečnější a veselejší. Nejen u Ondry, ale tak všeobecně. Je vidět spousty setkání, protože setkání známých a kamarádů vypadá jak menší obřad nebo rituál. Úsměvy a nevtíravé doteky jsou součástí každého tohoto rituálu.

Já se s místními seznamoval přes „místního“ Ondru a budil jsem veselí, jak jsem si pletl jejich zapeklitě zamotané četné pozdravy a děkování. A že jich tady mají. Doma jsem se naučil něco ze slovníku, ale ono to bylo nakonec docela jiné.

A to ještě mé krásné české jméno tady není zřejmě nejčastější, takže mi místní říkali po svém. Zatímco cestou jsem si zvykal na různé zkomoleniny, tady se to brzy vyřešilo. Z mého Karel udělali Kalolo, a tak mě teď Ondra i představuje. Jsem tedy Kalolo. Hm, také pěkné.

16/1

17/1

18/1

19/1

20/1

21/1

22/1

23/1

24/1

25/1

26/1

27/1

28/1

29/1

30/1

31/1

1/2

2/2

3/2

4/2

5/2

6/2

7/2

8/2

9/2

10/2

11/2

12/2