Důchodci za srandu před smrtí

Václav Vrána

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Václav Vrána

Cover © Václav Vrána

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-104-9 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-105-6 (mobi verze)

STÁŘÍ

V léčebně dlouhodobě nemocných se na posteli jednoho pokoje mužské části obyvatel tohoto ústavu probudil Janko Čula a zahýbáním prstů na dolních končetinách zkontroloval, zda pro tento den bude ještě schopen chůze z jednoho pokoje do druhého a chystal se navštívit v pokoji stařenek starou Blažkovou, aby si popovídali o čerstvých drbech v Česku a okolních státech, především se těšil na to, jak si pěkně povykládají o katastrofách a mrtvých za poslední dva dny a v duchu uvažoval, jak dlouho mu přesun z jednoho pokoje do druhého bude trvat, jelikož zatím nejpohyblivější stařeček, starý Pucvol, který je v tomto ústavu už deset let, se pohybuje po svých nohou za pomocí francouzských holí rychlostí dvacet metrů za hodinu a když pohybem prstů zjistil, že jeho nohy dnes budou schopny přesunout jeho tělo za paní Blažkovou, ulehčeně si oddychl, „tak zase jedno ráno, které jsem přežil, díky Bohu,“ poděkoval Janko Čula a těšil se na debatu se starou Blažkovou, jako dvacetiletý junák na soulož.

Ještě, než se oba staří lidé ocitli v LDN, tak byli sousedy na malé návsi malebné vesničky Kozojedy a spolu jako důchodci vzrušeně debatovali na lavičce u obecní požární nádrže na návsi, krmili starým chlebem kačeny a husy, pod hustými korunami vrb a při pěkném počasí se buď vyhřívali na sluníčku, nebo když slunce pálilo, tak koruny vrb představovaly příjemný stín a chládek, sledovali dovádění vesnických kačen a husí v této nádrži, proto se jí říkalo „kačák“ a jako lidé, protřelí životem s despektem probírali denní zprávy v novinách, večerní zprávy v televizi, které označovali za podařený horor, stará Blažková při těchto zasvěcených debatách upletla asi čtyři sta svetrů, které lacino prodávala všem obyvatelům Kozojed, včetně rekreantů a chalupářů a deset svetrů dokonce darovala nějaké dobročinné organizaci pro zásilku černošským dětem v Súdánu, čímž zcela zlikvidovala Vietnamskou konkurenci v okolí padesát kilometrů kolem Kozojed.

„Aspoň se v zimě pěkně ohřejou, chudáci, vždyť tam určitě nemají co na sebe a v lednu se třesou zimou, když bude třeba, tak jim upletu ještě vlněné ponožky a kulichy, aby těm chudákům v zimě neomrzly uši,“ tetelila se blahem Blažková, že mohla být užitečná pro přežití malých černochů kousek od rovníku.

Stará Blažková, která byla už dlouhou dobu vdova, bydlela v dřevěnici s malým dvorkem, kde chovala králíky a několik slepic a rovněž se zabývala zemědělskou malovýrobou, kdy na malé zahrádce pěstovala od každého druhu zeleniny něco, aby měla do polívky a jelikož byla bezdětná, tak si s opravami dřevěnice nedělala velké starosti, protože počítala s tím, že stejně po ní bude dědit stát.

Když před třemi léty začala vynechávat pravidelné rozhovory pod vrbou a Janko Čula někdy čekal marně na sousedku, která si stále častěji stěžovala na bolesti kloubů a začaly jí otékat obě nohy, tak ji obecní felčar doporučil na speciální vyšetření a specialisté, kteří ještě nebyli v té době řízeni byznysmeny, krčili rameny, nepomohla ani známá léčitelka Cvrčková se svými přírodními produkty, Blažková stále častěji polehávala, až téměř přestala chodit a tak byla odsunuta do léčebny dlouhodobě nemocných, kde přestala chodit úplně.

„Víte, pane Čula, nejvíce mě mrzí, že kvůli bolesti v kloubech prstů už nemůžu plést a já jsem slíbila těm malých černouškům ještě ty vlněné ponožky, no už jim je nedopletu, napište jim pane Čula, že se jim omlouvám, ale zbylo mně ještě dvacet klubek vlny, tak bych jim je poslala a mohli by si je uplést sami.“ vykládala Blažková Čulovi, když už byli oba v LDN.

„S tím si nedělejte starosti paní Blažková, těm je tam horko i bez ponožek, to se nebojte, ti z toho horka úplně zčernali a navíc jich už několik milionů migrovalo do Evropy a tady jim dají ponožky zadarmo,“ utěšoval ji Čula.

Když ji ještě navíc zjistili silnou cukrovku a šedý zákal, tak stará Blažková nechala mladým Kaškou pozabíjet všechny králíky a slepice, které vzala sebou do sanitky, když ji odváželi, že obohatí kuchyni v LDN o zdravé králičí a slepičí maso, uzamkla dřevěnou chaloupku s myšlenkou, že do chaloupky se už nikdy nevrátí a její poslední cesta z LDN bude na hřbitov, akorát chvíli přemýšlela, jestli nemá dřevěnici podpálit, aby stát z toho měl hovno.

Janko Čula osaměl, protože byl rovněž vdovec a rovněž bezdětný, chaloupku měl sice zděnou a letopočet stavby byl ještě z konce 19. století, když starou Blažkovou odvezli do LDN, začal silně tesknit, jako pes po pánovi a když začal mít rovněž silné zdravotní problémy s klouby u nohou a se zády, tak se nakonec s radostí přesunul do LDN rovněž, přitom měl méně starostí, protože nic nechoval, ani nepěstoval, tak nemusel nechat nic zabíjet, snad jedině kdyby měl po ruce Halouska a přesunul se do LDN jen s ranečkem šatstva.

Tak že nakonec se rozhovory těchto dvou starých lidí přesunuly z pod vrbiček do pokojů v LDN, kde pokračovaly z neztenčenou intenzitou, protože v LDN má každý, kdo se tam dostane tolik času, že si ním neví rady a kdyby byl volný čas na prodej, tak stařečkové a babičky z LDN by se z prodeje volného času stali milionáři. Bohužel spousta volného času vedla k jedné nepříjemné záležitosti a to k ponorkové nemoci, protože stejní lidé se nonstop 24 hodin navzájem museli tolerovat v jednom pokoji až do případné smrti, což někdy vedlo k ostrým hádkám a hlučným polemikám, kterými staří lidé zabíjeli nudu, samozřejmě kromě doby, kdy spali a nebo jedli. A jelikož už neměli sílu, aby si navzájem nafackovali, jelikož většina z obyvatelů byla imobilní a ti, kteří ještě dokázali šoupat nohama a pohybovat se hlemýždím tempem, byli vůbec rádi, že se udrží na nohou, natož aby se ještě rvali a tak se hádky většinou soustředily na osobní invektivy, které někdy dosáhly takové absurdity, že člověk neznalý poměrů by se divil i ušima, jak tito lidé vedle sebe vůbec mohou existovat.

Do mužského pokoje, kde měl svoji postel i Janko Čula vešla usměvavá sestřička, při příchodu do místnosti hezky pozdravila „dobré ráno, tak se trochu upravíme, abychom vypadali k světu“ a začala některé bezmocné dědy omývat a Janko Čula jako každé ráno obdivoval trpělivost těchto stvoření, protože převracet nepohyblivé těla dědečků a babiček z boku na bok není žádná slast a už vůbec ne pro tato křehká stvoření a na druhé straně, když tak koukal na nepohyblivá těla stařečků, kteří by bez cizí pomoci nepřežili ani týden, tak si naštvaně ulevil pro sebe, „to jsem zvědavý na ty nenažrané kapitalisty, až tady budou takhle ležet a nikdo si jich ani nevšimne, protože pořád tvrdí, že se má každý postarat sám o sebe.“

„Ta děvčata by si do jedné zasloužily po smrti přijít do nebe, protože tato práce je otročina, na jedné straně v televizi pořád stávkují a střečkují lékárníci a bůhví jací jiní darmošlapové, kteří pořád nemají dost, protože jim nestačí dvě vily a několik drahých aut v garáži a přitom na tyto sestřičky, které se tady lopotí s bezmocnými těly nemyslí nikdo a jejich platy jsou proti jiným darmošlapům a vydřiduchům pouhá almužna,“ rozčiloval se v duchu Janko Čula.

Když sestřička odešla, tak Janko Čula prohodil k ostatním dědkům, kteří s ním obývali pokoj v přízemí budovy LDN, „tedy ty děvčata se tady udřou a až je ten holohlavý ministr zdravotnictví nechá vytunelovat i s budovou, tak se z nich stanou otrokyně, tedy kam to zdravotnictví spěje, tak to by neuhodla ani stará Buřňáková, která dokázala věštit ze skleněné koule a když ji někdo uvařil kávu, tak i z kávové sedliny a vždycky všechno uhodla, co se komu stane až do konce jednoho týdne, ale na čtrnáct dní si už netroufla.“

Janko Čula měl to štěstí, že jako jeden z mála stálých obyvatel léčebny dlouhodobě nemocných se dokázal ještě postarat sám o sebe a rovněž si provést hygienu, i když mu to trvalo dvě hodiny, než se opláchnul, zuby si čisti nemusel, protože už žádné neměl a protézy si jenom opláchnul, ale nikam nespěchal, protože jediný spěch z tohoto ústavu byl směrem do hrobu a tam ho to zatím nikterak netáhlo a byl vděčný za každý prožitý den.

Po hygieně dovezla sestřička na pojízdném stolku snídani, Janko Čula si postavil hrnek s čajem na stolek a pomalu a rozvážně začal žvýkat rohlík s máslem, přičemž si uvědomil, že na stáří je nepříjemné téměř všechno, ale ztráta zubů se jevila jako nejcitelnější, protože žádná protéza nedokáže plnohodnotně nahradit vlastní zuby a když v televizi ukazovali reklamu na lepidlo na protézy Blendadent, tak Janko Čula začal být nepříčetný, protože jedna tuba stála stovku a stejně mu protéza na dásních nedržela a neustále ji lovil z hrníčku s čajem a kdyby si stále protézu lepil, tak by celý důchod utratil za lepidlo a navíc v hubě měl jenom pachuť lepidla, tak pokud mohl, jedl bez protézy, čili i obyčejná snídaně se soustředěným přežvykováním bezzubými dásněmi se protáhla na další dvě hodiny.

Janko Čula soustředěně žvýkal a za tu dobu, co byl v LDN se naučil při jídle na nic nemyslet a i z toho, ne dobře rozžvýkaného jídla si vychutnat radost a hlavně se naučil nemyslet na minulost, kdy měl ve svém těle zdravé všechno, včetně žaludku a na posezení sníst kilo ovaru s křenem a hořčicí. Doba jídla byla v LDN navíc doba všeobecného klidu, kdy se nikdo s nikým nehádal, na tuto dobu ve všech pokojích mezi sebou staří lidé uzavřeli nepsaný mír, nikdo nikoho nenapadal a všichni se soustředili na tuto jednu z mála radostí života, která jim ještě zbyla, bohužel ti silně imobilní, kteří se už v posteli ani nezvedli, si nevychutnali ani tuto radost, protože je musely krmit ošetřovatelky a sanitářky a možná už ani nevnímali, že něco jedí.

Když se Janko Čula najedl, vypravil se na záchod, což představovalo další hodinu, než se vyprázdnil, utřel si zadek, ale byl rád, že tuto záležitost ještě zvládá svými silami a sestřičky ho nemusí balit do plínek, jako batole, jenom ho štvalo, že si už nemůže na záchodě přečíst noviny, jak bylo jeho životním zvykem, protože nic nevidí a to doslova a brýle se mu na záchod tahat nechtělo a tak při vyměšování přemýšlel, jak se bude stará Blažková tvářit na novinky ze života starých komunistů, které pro ni měl a byl zvědavý, jestli stará Blažková má taky nějakou čerstvou zprávu o které on nevěděl.

Stará Blažková už byla téměř imobilní a tak celý den převážně strávila v posteli a jedinou radostí pro ni byla každodenní návštěva Janko Čuly, se kterým probírali především úmrtí těch které znali a potom i úmrtí těch, které neznali, ale které odvysílala televize, protože nebyl jeden den, aby ve večerních zprávách, které staří lidé nazývali černou kronikou, se nemluvilo o nějaké vraždě, sebevraždě, autohaváriích, leteckých neštěstích a dalších katastrof, při kterých umírali lidé a to buď jednotlivě a nebo skupinově a Janko Čula i stará Blažková si při tom uvědomovali, jaké mají ohromné štěstí, že se dožili úctyhodného stáří a přitom jsou ještě naživu.

Na záchodě Janko Čula uvažoval, jestli má starou Blažkovou navštívit ještě do oběda a nebo po obědě, ale jelikož měl pro ni novinu, tak se rozhodl, že ze záchodu zamíří na pokoj stařenek, naštěstí vzhledem ke svému stáří se ještě dokázal orientovat v terénu a nemusel pracně zjišťovat podle světla, ba dokonce ani podle lišejníku, kde leží pokoj stařenek a tak když se očistil, umyl si ruce, začal se šourat chodbou za starou Blažkovou.

„Dobrý den dámy, jak jste se vyspaly?“ zahlaholil Janko Čula, když vstoupil do pokoje a hlas bylo to jediné, co mu ještě zůstalo v původním stavu a kupodivu, i když byl bez zubů a protézy, tak ani nešišlal, „už jste provedly módní přehlídku před snídaní ?“

„Ale dobré ráno, tak paní Blažková tady má nápadníka, ta se má a kdypak ji pane Čula požádáte o ruku, pořád mluví o svatbě a o svatební noci a vy se pořád k ničemu nemáte, vždyť už z toho chudinka celá ochuravěla a vy budete tak dlouho váhat, až nakonec jako mužský nebudete moci a paní Blažková už z vás nic nebude mít!“ žertovaly stařenky, které ještě vnímaly okolí „a módní přehlídka nebyla, protože nám tady nepostavili módní molo.“

„Ještě se necítím dost dospělý, abych učinil tak závažný krok do budoucnosti, ani nevím, jestli bych ji se svým důchodem uživil a co se týká toho mužství, tak i kdybych na tu mužskou část mířil pistolí a řval, stůj nebo střelím, tak by se ani nepohnul,“ zasmál se Janko Čula a bylo vidět, jak humornou přestřelkou stařenky ožily.

„Však nemusíte mít strach, teď jsou tam v politice samí hodní lidé a uvidíte, že vám ještě do smrti ten důchod budou valorizovat, tak že se budete mít jak na zámku a budete říkat, jen aby nám to ještě vydrželo a na peníze nekoukejte, důležitá je láska a třeba, když bude to řízené zdravotnictví, tak Viagra bude zadarmo“ usmívala se stará Pišvejcová.

„Tak tomu nevěřím ani náhodou, uvidíte, že za rok kdejaký nadržený stařík prodělá na Viagře celý důchod, jak bude drahá.“

Když se došoural k posteli staré Blažkové, bylo vidět, jak je ráda, že ji zase navštívil její starý známý a vybídla ho, aby se posadil na židli vedle postele, načež Janko Čula se půl hodiny uveleboval na židli, odložil francouzské hole, které opřel o noční stolek a chvíli oba mlčeli a měřili si jeden druhého, kdo začne první s novými informacemi.

„Tak starý Kubů z Bystré Vody to má za sebou, včera vypustil duši a ta jeho duše se vůbec nevznesla do vzduchu, ale rovnou se propadla do pekla, myslím, že byla tak zatížena hříchy, že by ji tam ani nezvážili,“ jako první spustil Janko Čula.

„Toho není škoda, to byl hrozný darebák, ten se naubližoval lidem, ukradl co viděl i to co neviděl, udával lidi za hovadiny, hrabal pod sebe jako smyslů zbavený a vidíte, nakonec je mu to stejně na nic, do hrobu si to nevezme, akorát ten jeho nepovedený syn se bude hamounit, aby co nejvíce z těch nakradených peněz po starém Kubů shrábl, ten jeho syn je ještě větší lump, než byl ten pitomý komunista, starý Kubů, ještě že ta jeho sestra, ta Lenka je tak hodná a stará se o starou Kubů, no, to si ještě s mladým Kubů užije,“ rozzářila se tvář staré Blažkové nad tím, že zase jeden nenažraný komunista spadl do pekla.

„No to víte, sice o mrtvých jen v dobrém, ale Kubů byl z těch, o kterých se nedá v dobrém mluvit ani po smrti a s tím mladým máte pravdu, doma mlátí ženu a na veřejnosti se k sobě chovají jako hrdličky, ti se umí přetvařovat, to vám tedy povím, že jim není hanba a chodí s rypákem nahoru a tváří se, že je podnikatel a přitom zaměstnává akorát sám sebe, kdo by s nim chtěl podnikat, divím se tomu jeho bývalému společníkovi, že takového hajzla dřív neprokoukl, vždyť mu ta jeho podrazáckost přímo kape z ksichtu, však ho určitě z té nenažranosti klepne, jako starého a bude se pět roků trápit, Boží mlýny melou pomalu, ale jistě“ rozumoval Čula.

„A viděl jste pane Čula včera ve zprávách, jak havarovalo to letadlo, představte si, dvacet mrtvých najednou, to je ale neštěstí, ještě že my nemusíme létat letadlem, nám se to naštěstí nemůže stát, my tak nanejvýše spadneme z postele, ale víte, že i při tom bychom se mohli zabít ?“ pokřižovala se stará Blažková nad tím štěstím, které ji potkalo, že nemusí používat letadlo, „ale stejně je mně to nějaké divné, že to letadlo spadlo na zem, když má křídla!“

„No jo a viděla jste paní Blažková, jak ten sebevrah stál na tom mostě toho Klementa Gottwalda nad tím Nuselským údolím a policajti si s ním nevěděli rady, nakonec zavolali předsedu uliční organizace ODS, aby mu to rozmluvil a teprve tomu se to podařilo, když ho uklidnil, že na něho nepodají trestní oznámení, prý se chtěl zabít, že zpronevěřil jako pokladník uliční organizace ODS všechny příspěvky, snad že to dělalo dokonce pět tisíc, údajně to prohrál na hracích automatech, ještě že za našeho mládí takové blbosti nebyly, to by v té době starý Prcík, co prohrál grunt v kartách, tak na hracích automatech by prohrál i svoje děti, ještě že tu máme ty televize a člověk vidí, jak se ten svět řítí do záhuby, naštěstí my se už toho nedožijeme,“ předpovídal katastrofální vizi celého kapitalistického i socialistického světa Janko Čula.

„Tak to má blbé, pokud ukradl jenom pět tisíc, tak mu to spočítají na doživotí, kdyby totiž ukradl pět miliard, tak je za vodou a ještě se mu budou klanět, to je ale vůl, jak mohl takhle blbě uvažovat, dneska už se nekrade v malém, to ho totiž soudy neodsoudí za tu sumu, ale za blbost,“ posoudila sebevrahovu debilitu stará Blažková.

„Vypadalo to v televizi, že byl ještě hodně mladý a tak byl asi nezkušený a nebo neměl rodiče s komunistickou minulostí a tak ho zlodějině neměl kdo naučit, patrně začínal teprve krást a nikdo mu neřekl, že ten, kdo krade ve velkém je vždycky králem,“ dumal zase Janko Čula.

„Včera v televizi vykládali, že zase zdraží Pampersky, to se za pobyt tady v tom ústavu dlouhodobě nemocných nedoplatíme, prý se už za den pobytu bude platit sto dvacet korun a pokud se přejde na EURO, tak nás vystěhují pod most a zase zdražily potraviny, léky, elektřina a dokonce i pitná voda, věřil byste tomu a kdybychom šli, vlastně nás odvezli k doktorovi i s postelí, tak budeme platit nejen za sebe poplatky, ale i za tu postel?“ kroutila nad tou neuvěřitelnou drzostí neviditelné ruky trhu stará Blažková.

„Však on ten holohlavý gauner z ministerstva bude taky jednou starý i všichni ti modří komunisti a tak si to užijí se vším všudy, i když ti budou mít na bankovních účtech ve Švýcarsku asi dost peněz, aby zaplatili pobyt v nemocnici sobě i všem svým příbuzným na dvacet let dopředu, jenom my jsme byli v životě poctiví a tak máme velké kulové a za všechno platíme jak mourovatí, uvidíte, že nebude dlouho trvat a budeme platit poplatek i za to, že dýcháme kyslík,“ konstatoval Čula.

„Slyšela jsem, že stará Cvrčková už se dočista z toho svého podnikání zbláznila, už prý v lese sbírá jenom kapradiny a pořád tvrdí, že zničí celý farmaceutický průmysl, už jí nabízeli taky pobyt tady u nás, ale ona pořád nechce, že ještě nedokončila výzkum léků na věčné mládí, dokonce už na ni chtěli poslat z psychiatrické léčebny pohůnky s vestou, ale když tam přijeli, tak Cvrčková vylezla na nejvyšší smrk a z koruny stromu se jím posmívala, ať si ji chytí a vylezou za ní, nakonec po nich začala házet šiškami a vymlátila jim v sanitce přední sklo a dokonce ji nenalákali aby slezla dolů ani na to, že ji slíbili diplom za vynikající výsledky ve výzkumu léčiv a čestný doktorát na Karlově universitě, dnes už se dávají čestné doktoráty kdejakému blbci“ podivovala se Blažková.

„To víte, už jí haraší ve věži, dobře že jsme tady, teď už bych se k ní léčit nechodil, člověk neví, jaký utrejch by mu dala a smrt otravou není zrovna příjemná, ale ze začátku se jí dařilo, to bylo v době, co byli v módě různí léčitelé a šamani, dokonce si koupila nové auto Pontiac, ale neuvědomila si, že nemá řidičský průkaz, tak jí auto bylo na nic a stejně rozvážela ty svoje masti a tinktury dvoukolovou kárkou“ vykládal Čula a bylo vidět, jak oběma starým lidem vyprávění o cizím neštěstí dělá dobře a doslova omládli o dvacet let.

Do pokoje vešla sestra Bradatá a okamžitě spustila na Čulu, „pane Čula, žádné rande nebude, běžte na svůj pokoj, tam po vás touží kamarádi, za chvíli tu přijde doktor Hloh, tak ať vás tu nevidí, pan Vrzník se probudil a pořád se po vás shání a nadává, že jste mu slíbil, až se probudí, tak že proberete vliv sociální demokracie na kapitalistické hnutí na Šumavě, tak honem za ním utíkejte, nebo tam ještě ze vzteku někoho inzultuje hrníčkem od čaje,“ vyháněla Bradatá Janko Čulu z dámského pokoje.

„Bože, ten dědek nadělá, už by si měl švihnout, nebo se mu to vrazí do mozku a úplně z toho zblbne,“ bručel Janko Čula a neochotně se sunul ven na chodbu.

„Sakra, kde jsi, pořád někde rajtuješ za děvkama a na mě kašleš, to jsi pěkný kamarád,“ přivítal Janko Čulu zlostně dědek Vrzník, sotva se objevil ve dveřích svého pokoje.

„Jenom se nezblázni, vždyť nehoří, tak co vřeštíš, už jsi po jídle, to sis dneska pěkně pospal, já myslel, že už se ani neprobudíš,“ odsekl mu Čula, „tebe sere, že už nemůžeš jet na zájezd do divadla, že jo ?!“

„To by se ti tak hodilo, abych zhebl, co, ale tu radost ti neudělám, stejně budeš pod drnem dřív ty, než já, mě ještě potřebují sociální demokraté, abych jim předal svoje zkušenosti a dokonce chtějí, abych napsal knihu o významu ČSSD na porodnost dětí v Kozojedech a ty jsi se o politiku nikdy nestaral, tak na co by tě tady měli živit,“ vztekle odsekl starý Vrzník, který bohužel už nemohl chodit a byl den ode dne protivnější „a na divadlo z vysoka kašlu, tady je to během dne zajímavější, jak v celém divadle.“

Když byl strýc Vrzník ještě mladý, tak se nesmazatelně zapsal do historie vesničky Kozojedy a proslavil se jednou věcí.

V roce 1953 v době rozmachu budování socialismu a rozmachu združstevňování vesnic, okresní kulturní referent KSČ zakoupil pro družstevníky z Kozojed zájezd do divadla v krajském městě, kde sovětský režisér Mičurin nastudoval s tamějšími herci budovatelskou hru Othello na družstevním venkově, což samozřejmě byla kravina nejvyššího zrna a Shakespeare se musel v hrobě obracet, ale v té době se hrály v divadlech hry a v kinech promítaly filmy, nad jejichž úrovní přestával rozum stát. Jelikož ale několik družstevníků odmítlo se zájezdu zúčastnit, protože pro ně bylo přednější postarat se o domácí zvířectvo, tak byly zbylé lístky nabídnuty ostatním obyvatelům Kozojed, i když nebyli družstevníci a mez nimi byl i strýc Vrzník.

A tak uprostřed týdne odpoledne na návsi v Kozojedech přistavil autobus a slavnostně vyšňoření družstevníci, všichni vypadali, jak kdyby se vydali na šibřinky a potom do kostela, nasedli a vyrazili vstříc divadelním zážitkům.

„Tak v takovém obrovském divadle jsem ještě nebyl, naposledy jsem viděl v hospodském sále v Kozojedech hru Žral bych, ale nemám co, to vám bylo krásné, všichni u toho brečeli, jak hlavní hrdina umíral hladem, ale herci měli krásné kroje a moc pěkně kolem umírajícího hrdiny zpívali a farář Kropáček dával umírajícímu poslední pomazání,“ vykládal strýc Vrzník ve foyer, „ale ten zmetek, když hra skončila najednou vyskočil jak zajíc a vůbec nebyl mrtvý!“

„Bože, to je ale baráků na jedné kupě, tady bych zabloudila na to tata,“ křižovala se stará Mušličková při pohledu na městskou zástavbu.

Nakonec se družstevníci usadili, dokonce měli sedadla v prvních dvou řadách a začala hra a družstevníci ani nedýchali.

Když děj dospěl do okamžiku, kdy hlavní hrdina Othello škrtí družstevnici Desdemonu za to, že v měsíci červnu nesplnila jako dojička krav normu družstevních jednotek a družstevní Desdemona umírá v Othelově náručí, Othelo s ní pomalu klesá k zemi na koleno a pokládá umírající Desdemonu na podlahu a s vyděšeným ksichtem zvolá do hlediště „što dělať ?!“ načež strýc Vrzník, který seděl v první řadě se domníval, že Othelo se ptá právě jeho, tak vyskočil ze sedadla, jako kdyby ho uštkla zmije a zařval, „tak ji mrdej vole, dokud je ještě teplá!“

Po této ostudě okresní kulturní komunistický referent nejdříve dostal amok, potom vydal příkaz, že družstevníci a občané Kozojed již do žádného divadla, pokud on bude naživu nevstoupí a dokonce vyhrožoval, že nechá strýce Vrzníka zavřít pro znevažování budovatelských divadelních her a vrcholem jeho zuřivosti bylo, že dokonce všem zakázal i návštěvy kina na tehdejší sovětské budovatelské a válečné hovadiny.

„Kašleme tomu blbci na filmy i na divadlo, chtěl bych vidět ty pitomče, co na takové blbosti vůbec chodí a ještě za to platí, ale naštveme je a upozorníme soudružku knihovnici Pyskáčkovou, že na protest proti příkazu kulturního referenta nebudeme chodit do vesnické knihovny,“ rozumoval v hospodě strýc Flaška a ostatní mu horlivě přizvukovali.

Jak se dohodli, tak provedli a soudružka Pyskáčková, předsedkyně československého svazu žen v Kozojedech a rovněž místní knihovnice jen nevěřícně kroutila hlavou, když už tři měsíce do knihovny nevstoupila živá duše a přitom ji měla otevřenou dvakrát týdně.

Proto se naštvaná vydala do okresního města navštívit kulturního referenta a pořádně mu vyčinit.

„Soudruhu referente, takhle to dále nepůjde, jestli nezrušíte zákaz návštěvy divadel a hlavně kina pro družstevníky a občany Kozojed, budu si stěžovat až u soudruha Zdeňka Nejedlého, že vaší vinou soudruzi z Kozojed vůbec neví, kdo je to Pavka Korčagin a nebo nemají ponětí, jak se kalila ocel, protože na protest proti vašemu zákazu vůbec nechodí do knihovny, aby si půjčovali knihy současných sovětských autorů,“ vybafla na okresního referenta Pyskáčková a ten se tak polekal soudruha Nejedlého, že zákaz okamžitě zrušil a dokonce doporučil pro družstevníky z Kozojed na příští týden zájezd do Národního divadla v Praze na mimořádně aktuální divadelní hru Poručíme záři nad Kladnem.

„Víte, on to tak soudruh Vrzník nemyslel,“ oblbovala Pyskáčková komunistického referenta, „on je ještě mladý a nezkušený soudruh a dotazem soudruha Othella byl zcela zmatený a jak se mně přiznal, tak kdyby se soudruh Othello tak blbě neptal, tak by mu tak blbě neradil.“

„No dobře,“ odtušil kulturní referent, „ale příště při každé návštěvě divadla budou družstevníci z Kozojed sedět v poslední řadě a když se bude některý herec na něco ptát, tak není nebezpečí, že by ho dobře slyšeli, ale soudružko Pyskáčková, co kdyby soudruzi družstevníci jako ochotníci sami nastudovali nějakou progresivní, moderní divadelní hru, třeba podle soudruha Pavla Kohouta a soudruh Vrzník by mohl hrát jednu z hlavních postav.“

„Taky jsem o tom uvažovala i s některými soudružkami z Kozojed, ale muži by byli ochotni hrát jenom tehdy, kdyby hrál i soudruh Flaška, ale sám víte, že kdybych soudruhu Flaškovi navrhla hlavní roli třeba ve hře Šťastná budoucnost krav a vepřů v socialismu, tak by mě přizabil půllitrem s pivem a nebo v nejhorším případě by mě uškrtil jako soudružku Desdemonu,“ zavrhla tento nápad soudružka Pyskáčková a raději spěchala sdělit předsedovi JZD v Kozojedech, že družstevníci zase mohou jezdit do divadla a chodit do kina a tudíž předpokládá, že se soudruzi v brzké době a v hojném počtu objeví v místní knihovně, kde jim nachystá k zapůjčení socialistické autory.

„Tebe tak akorát někdo potřebuje,“ pokračoval ve špičkování s Vrzníkem Janko Čula, „už i ty orgány máš totálně opotřebované, abys je mohl věnovat Vohroubkovi, až bude potřebovat nové játra, ty už jsi na tom světě zbytečnější než komunisti a je jedno, jestli červení a nebo modří, závidíš, že po mně ještě pokukují ženské, kdežto na tebe už pokukuje ze zdi jenom Pružinský, jako prezident a to tě sere, kdybys mohl, tak po něm hodíš hrnkem, ale už na něho nedohodíš, tak aspoň po něm zkus plivnout, možná se ti uleví, ale hlavně si neplivni do vlastního oka!“

Bylo opravdu zajímavé sledovat debatu starých dědků, kteří ač nad hrobem, dokázali věnovat ještě tolik své vitality politickým pitomostem a dokázali se škorpit i několik hodin kvůli úplné hovadině..

Na pokoji stařenek byla debata úplně jiná, babičky špičkovaly na adresu dědků, jak dokáží být dětinští a hádat se o pitomosti, ačkoliv už jim nestojí ani jeden vlas na hlavě, pozorně dokázaly sledovat, jak se sestry dívají na doktora Hloha a podle pohledu dedukovaly, která sestra s ním spí dnes a která s ním bude spát za týden, žárlily jedna na druhou a pokud některá babka ještě pohybovala nohama a byla sama schopna odejít na záchod, jakmile se za ní zavřely dveře, okamžitě ostatní na ní nenechaly nit suchou a sotva otevřela dveře, tak by jí samou láskou snědly a byly hrozně zvědavé, jak se jí na hajzlu sedělo. Připomínalo to mateřskou školku, kde se děti neustále škorpí o hračky a nedají pokoj, dokud nedostanou všechny.

„Zítra tady dostaneme nový přírůstek, prý je to nějaký inženýr, no ten bude zase přemoudřelý a bude ze sebe dělat toho nejchytřejšího, to si zase užijeme,“ hartusil starý Kudrnáč.

LIDOVÉ MILICE V LDN

Po roce 1989 se Ing. Trdlačkovi zhroutil celý svět, jeho celoživotní láska, Lidové milice skončily v propadlišti dějin, krajský velitel LM přestoupil s KSČ do ČSSD a Trdlačka začal chřadnout. Bylo jasné, že pokud Trdlačka už nebude moci velet při útoku Lidových milicí na pastviny, plné popásajícího se dobytka, tak to nepřežije. Když Trdlačka koukal v listopadu 1989 na televizi, jak tam mladí policajti mlátí bezbranné studenty, tak u televize vykřikoval, že kdyby byly proti studentům nasazeny Lidové milice, tak by nedošlo k žádnému masakrování, protože ty děti, čímž myslel studenty, by v milicionářích poznaly svoje otce a rozešli by se v klidu a míru.

Poslední cvičení Lidových milicí tak Trdlačka absolvoval v srpnu 1989, kdy s plukem milicionářů z pražského národního podniku ČKD nacvičovali útok na parlament, kdy by Lidové milice byly součástí bratrských armád, pokud by bylo nutno opět zasáhnout proti revizionistickým a oportunistickým silám a byl by do Moskvy zaslán další zvací dopis. Po tomto cvičení, kdy Trdlačkovi vystřelila jak červená, tak zelená světlice, byl krajským velitelem pochválen před dobytým parlamentem a Trdlačku ani ve snu nenapadlo, že to bude poslední pochvala, kterou mu udělili v uniformě důstojníka Lidových milicí.

A tak se po sranda převratu začal Ing. Trdlačka v práci nudit, protože ráno při příchodu do práce byl zvyklý okamžitě zvednout telefon, vytočit číslo krajského velitele Lidových milicí a až do svačiny s ním probírat technicko- taktické cvičení a bojové akce milicionářů ze všech národních podniků v kraji, potom v klidu posvačil a pak se do oběda věnoval na mapách, kterými měl oblepenu celou kancelář podrobnému zkoumání terénu pro budoucí cvičení, přičemž po kolapsu vojenského výcviku milicionářů z jatek bedlivě škrtal všechny dostupné pastviny, kde by se mohl vyskytovat hovězí dobytek, přepichoval neustále vlaječky jednotlivých bojujících oddílů podle svých úvah, jak by asi boj pod jeho velením probíhal a hodinu před odchodem z práce vyřídil i nějakou pracovní záležitost, která neměla absolutně žádný vliv na chod Montostavu.

A tak v roce 1991, když odcházel do důchodu, nikdo za ním nepřišel a nikdo ho nepožádal, pane inženýre, vy jste pro nás naprosto nepostradatelný, kdybyste odešel, tak určitě zkolabuje celý podnik, neodcházejte, ještě dlouho pro nás budete nepostradatelný a až budeme mít opravdu plnohodnotnou náhradu, tak potom se snad domluvíme a dokonce jako zkušeného velitele Lidových milicí ho nikdo nepožádal, že by ve volném čase mohl zpracovat způsoby útoků vojsk ve zvlněném terénu za pomocí maskovacích uniforem a za součinnosti s trénovaným skotem, ne, nikdo za ním nepřišel s touto prosbou, naopak, Trdlačka jako by cítil ve vzduchu nevyslovené slova od vedení podniku, tak už táhni do důchodu, stejně jsi tu nic nedělal a bez tebe to půjde taky.

Když odešel Trdlačka do důchodu, tak aby zabil čas a nudu, obcházel periferie města a hledal místa, kde si malí kluci hráli na četníky a na zloděje, případně na partyzány a Němce (tuto hru měl Trdlačka nejraději a vždy se jmenoval samozvaným velitelem dětské partyzánské brigády a dokonce jim předváděl, jak za slovenského národního povstání přenášeli přes Nízké Tatry Švermu a na sídlišti byla buldozerem nahrnuta hora hlíny, která v zimě sloužila dětem pro sáňkování, načež Trdlačka ji pojmenoval Chabenec a na zádech vždy přes tu hromadu přenášel nějakého kluka na zádech, jako že přenáší Švermu) a Trdlačka se vždy pod nějakou záminkou vecpal do těchto bojových kolektivů a totálně jim celou hru vždy pokazil a když chlapecká četa Němců čtyřikrát po sobě bez problému postřílela četu chlapeckých partyzánů, které vždy velel Trdlačka, tak se kluci naštvali a začali tajit svoje místa bojových her a Trdlačka někdy celý den chodil a v celém krajském městě nepotkal jediného malého kluka, kterému by mohl při hře na partyzány a fašisty velet a určovat mu taktiku boje.

Když byl dva roky v důchodě, tak mu zemřela žena a Trdlačka uvažoval o sebevraždě, ale nakonec k ní nedošlo, protože Trdlačka měl tolik variant sebevraždy, od Harakiri až po utopení se v močůvce, že si nakonec nedokázal vybrat žádnou z nich, která by se mu zdála důstojná, jako bývalého velitele Lidových milicí a tak nebohý Trdlačka zůstal na živu, na to, aby se stal vedoucím Junáka nebo skautů, už byl značně přestárlý a to jak duchem, tak především fyzicky a navíc hrozilo nebezpečí, že Trdlačka by vedení Skautů pojal jako výcvik Lidových milicí a to by nemuselo dopadnout dobře.

Trdlačka měl syna, ovšem ten měl svých starostí nad hlavu a když začal mít Trdlačka zdravotní problémy, začal uvažovat buď o domově důchodců, ale pořád si říkal, že dokud se postará sám o sebe, tak ještě zůstane ve svém bytě a teprve, až bude nemohoucí, nechá se odsunout do léčebny dlouhodobě nemocných.

Nakonec zasáhla příroda a Trdlačka prodělal malou mozkovou příhodu a pravou část těla měl částečně ochrnutou, na pravou nohu silně napadal a bez berle a nebo cizí pomoci se těžce pohyboval a tak se Trdlačka ocitl v LDN, čímž kluci z města opět začali okupovat staré, známé dětské bojiště bez obav z toho, že přijde Trdlačka a celou hru jim totálně posere.

Jeho syn o znovuvzkříšení Lidových milicí nejevil absolutně zájem a to proto, že vůbec nebyl na vojně a nějakým zvláštním způsobem si vyběhal modrou knížku, i když byl úplně zdravý a o svého otce už vůbec ne, jelikož měl plnou hlavu se založením s.r.o. a převedením movitého i nemovitého majetku z bývalých Staviv, národní podnik do “TRDLOSTAV s.r.o., kde tento majetek zmizí, jako švihnutím kouzelného proutku do jiné, fixní firmy s.r.o. a tak jednou za měsíc mladý Trdlačka navštívil starého Trdlačku, ověřil jeho zdravotní stav a vzal si skoro celý důchod, snad za údajnou péči o starého otce a zase celý měsíc budoval kapitalismus a přitom nezapomínal pečlivě chodit na schůze uličního výboru ODS, kde dělal pokladníka.

„Hele táto, koupil jsem ten byt po tobě za osmdesát tisíc od bytového družstva, jelikož už nejsi zdravý a já se o tebe nemohu starat, protože neviditelná ruku trhu potrestá každého, kdo se tržnímu hospodářství nevěnuje na dvě stě procent, tak jsem ti zajistil stálou péči v léčebně dlouhodobě nemocných, tam se ti budou věnovat nepřetržitě 24 hodin a budeš tam mít stejně staré vrstevníky, se kterými si povykládáš a budeš jim vyprávět o tom, jak jsi s Lidovými milicemi dobýval Sněžku a jak jste zabloudili do Polska a došli jste až k Baltskému moři a byt jsem prodal za milion, jako za tržní cenu a to mně ještě chtěli urvat ruce. Nemusíš mít strach, jednou za měsíc tě přijedeme navštívit, však důchod budeš dostávat pořád ve stejném termínu, zatím se ještě za pobyt v léčebných zařízeních neplatí a důchod potřebovat nebudeš, všechno tam dostaneš zadarmo,“ seznámil ho syn se svým plánem do příštích let a tak Ing. Trdlačka si jednoho dne připravil svých pět švestek a nechal se odvést do LDN.

Když mu saniťák s ošetřovatelkou pomáhali ze sanitky do pokoje, jelikož Trdlačka měl s chůzí velké problémy, tak to Trdlačkovi připadalo, jako by ho odváděli do vězení. Při příchodu na pokoj si Trdlačku převzala sloužící sestra a usadila ho na volnou postel, kde stráví zbytek života, v pokoji bylo dalších sedm postelí a na nich v různém stádiu před smrtí dalších sedm dědků.

Ing. Trdlačka slušně pozdravil, dostalo se mu sedm různých odpovědí, většinou se jednalo o neidentifikovatelné zavrčení, které se dalo vysvětlit různě, jako polib mně zadek, nebo nazdar šmejde a podobně a pak přišel sanitář, naložil ho do invalidního vozíku a odvezl Trdlačku do koupelny, kde mu pomohl se umýt a obléci do nemocničního prádla a Trdlačka se tak stal osmým členem kolektivu těsně nad hrobem.

První den se s ním nikdo kloudně nebavil a všichni dědci jenom nového vetřelce nedůvěřivě okukovali, jenom Čula s Vrzníkem zuřivě debatovali o roli sociální demokracie v pluralitním systému a o vzájemné nevraživosti diktátorů dvou největších stran, Vohroubka a Chocholánka a o právě probíhajícím boji o presidentský trůn mezi Pružinským a Švejnohou a Trdlačkovi nevěnovali žádnou pozornost.

Tak z těchto dědků už žádní milicionáři nebudou, dokonce si s nimi nazahraji ani na partyzány a fašisty, pomyslel si Trdlačka, ležel na posteli a hleděl do stropu se zcela prázdným mozkem.

„Ti říkám, že Vohroubek si Chocholánka namaže na krajíc chleba a sežere ke svačině, ten vojenský gymnazista nesahá Vohroubkovi ani po kotníky, když já jsem zakládal sociální demokracii, tak jeho táta s tím frackem ještě očurával ploty a teď machruje, jako by byl už dospělý, přitom když ho přijali do vojenského gymnázia, tak jel po prve v životě vlakem a byl z lokomotivy tak vystrašený, že se na nádraží počural“ vykřikoval Vrzník.

„Jenom se s tím Vohroubkem nezalkni, ten pořád vykládá, že se budeme mít jako v RAJI a přitom se máme pořád hůř a hůř, jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet, ty jsi blbý, jak daleko vidíš, každému jde jenom o koryto, potom je sto roků nic a teprve potom jsi ty a já,“ vrčel na něho Janko Čula a bylo vidět, že je naštvaný, že si nemohl poklábosit se starou Blažkovou, protože sestra mu sdělila, že paní Blažkové dnes není dobře.

V noci se Trdlačkovi zdálo, že je ve vojenském prostoru Libavá, kde probíhá mezinárodní cvičení Lidových milicí ze všech socialistických států a probíhá tam jedna z největších tankových bitev od dob 2. světové války, on je na cvičení v pozici velitele pluku a s celým velícím štábem je na posedu na nejvyšším smrku v lese a megafonem řídí šiky pracujících dělníků, kteří se jako pěchota, krytá tanky právě chystají zaútočit na opevněné pracující rolníky v zákopech a pořád se mu do velení montuje nějaký kubánský major od kubánských Lidových milicí a Trdlačka přikazuje, aby bylo na levé křídlo útoku nasazeno dvacet pět obrněných transportérů, zatím co ten kubánský pitomec zase rozkazuje nasadit na pravé křídlo samohybná děla, nakonec všechno vyřešila východoněmecká pěchota Lidových milicí, která nepřátelské pozice dobyla na kolech Ukrajina a rolníci byli z porážky tak zdrceni, že celý měsíc nevyšli do polí a tak prošvihli zasetí jařin, dělníci se z vítězství zase tak ožrali, že nepřišli týden do práce, jenom pracující inteligence, která se cvičení Lidových milicí neúčastnila, se věnovala svým povinnostem, generál Machorka, nejvyšší velitel Lidových milicí v Evropě za výborné vedení útoku dělníků na rolníky předal Trdlačkovi nejvyšší vyznamenání Lidových milicí Řád lidového kulometu 1. stupně, Trdlačkovi se ale ve snu najednou začal nepřítel rozplývat, najednou se mu zdá, že angličtí dělníci útočí na sovětské rolníky, nějak nemůže přijít na to, kde se tam ti angličtí dělníci vzali, když cvičení bylo před imperialisty přísně utajeno, pravděpodobně se to dověděli od podplukovníka Kubikuly dvě hodiny před útokem, dokonce vidí, celý zděšený, že angličtí dělníci se chystají pokácet smrk, na kterém je Trdlačka usazen, coby velitel, hází sebou na posteli, až se vzbudí, celý zpocený, zjistí že kolem něho je jenom sedm chrápajících dědků, jeden z nich ve spánku vykřikuje něco o genocidě křepelek rozoráváním mezí a další zase prdí, jak z kulometu, Trdlačka pak už až do rána nemůže usnout, ráno v osm hodin vrazí do pokoje doktor Hloh, za ním mu v patách pochoduje celý zdravotní personál, jenom uklizečka Šoulavá říkala, že s Hlohem nebude nikde pochodovat, protože by během toho pochodování nic neudělala a ona je placená za úklid od čtverečního metru a neustále vzpomínala na bývalé časy v socialismu, kdy si stihla dát za směnu i třikrát kafíčko a povykládat se sestřičkami o nových drbech, Hloh s celým doprovodem proletí kolem postelí, ruce zastrčené v kapsách bílého pláště, tak co pane Čula, stolice normální, tak co pane Vrzník, prostata nezlobí, á tady máme nový přírůstek, tak co pane Trdlačka, nějaké potíže, pane Pucvol, ještě míváte erekci a když zjistí, že všichni mají stolici v normálu, krev mají stále červenou, akorát erekce je u všech nenávratně pryč, opustí spokojeně pokoj, dědkové se pomalu vracejí do života, některému to trvá kratší čas, jinému zase skoro až do oběda, jediné zvuky vyluzují různé druhý chrchlání a kašlání, přichází sestřička, na pojízdném stolku přiváží snídani, vyřizuje Janko Čulovi, že paní Blažkové se po něm zastesklo, Čula si pro sebe brblá, tak už baba vstala z mrtvých, sedí na posteli, pomalu žvýká rohlík s máslem a zapíjí to doušky čaje.

„A kde je Kůrovec?“ uvědomují si najednou všichni, jelikož z rohu není slyšet jeho typické chrchlání, všichni se dohadují, co je s Kůrovcem, Čula se domnívá, že ho asi odvezli na roentgen plic kvůli tomu chrchlání, Vrzník zase přichází s myšlenkou, že Kůrovec asi na regres odešel z LDN domů, přichází sestřička a sděluje, že pán Kůrovec měl v noci exit a že je na pravdě Boží a že je mu tam určitě dobře, právě přeletěl na obláčku nad LDN a všem pěkně zamával, ostatní nepřestávají žvýkat, smrt jenom prostě proletěla pokojem a nevzala si všech osm najednou, ale jenom jednoho z nich, což je v normě a nikomu z těch, co zůstali naživu nestojí taková banalita za to, aby o ní hned vzrušeně debatovali, důležitý je požitek ze špatně rozžvýkaného jídla a spíše je zlobí, že jim už nezůstal ani jeden vlastní zub a daleko horší by bylo, kdyby místo smrti se starý Kůrovec zbláznil a tím by už neměl ze života zhola nic, tak bude mít klid a nikdo ho nebude otravovat s poplatky za pobyt v LDN.

„Ten tedy se Šulínkem vydupal, nezaplatí mu za ošetření ani haléř, to se celé ministerstvo zdravotnictví podělá vzteky, ten Kůrovec to měl ale vykoumané,“ zachechtal se Vrzník.

Po jídle Janko Čula opatrně vstane a zamíří na záchod, kde zase hodinu sedí a nadává, že špatně vidí a nemůže si tedy přečíst noviny, pomalu si umyje ruce, nadá Pucvolovi, že zase celý záchod zamořil tabákovým dýmem a začne se šourat na ženský pokoj, „tak tady máme nápadníka, zastesklo se vám pane Čula po milence, už vás taky vyhlíží, tak kdy bude svatba pane Čula, určitě si ještě na vaší svatbě zatančíme, no však kdybyste si oblíkl oblek, tak byste byl fešák, určitě by se do vás všechny babky tady v LDN zbláznily,“ vtipkují stařenky.

„Tak Kůrovec to má za sebou, lehká smrt, usnul a už se neprobudil, ani se ten darebák s námi nerozloučil a nepovykládal, co se mu těsně před smrtí zdálo, to je ale úroveň, kdyby aspoň, než se probudíme, zůstal viset pod stropem, pak nám zamával, řekl ahoj a odletěl do nebe, ne, on tam spěchal, jak kdyby mu ujel do toho nebe vlak,“ ihned informoval Janko Čula starou Blažkovou, pomalu usedaje na židličku, když se uvelebil, opřel si francouzské hole o noční stolek a sledoval starou Blažkovou, jak na ní zapůsobil se svoji novinkou, ta ovšem nevzala smrt Kůrovce ani na vědomí, protože v LDN byla smrt na denním pořádku a nikoho již nevzrušovala a spustila, „představte si pane Čula, že příští týden tady mají přivést starou Splaškovou, dcera už na ni nestačí, ona už jenom leží a modlí se, zase se dala k lidovcům, už ji ani nevadí, že ji nepovolili volby u ní doma v ložnici, nakonec uznala, že tím, že v Kundomíně vyhráli komunisti by ji ložnici znesvětili a tím by ji změnili geomagnetické zóny a ona by pak nemohla spát a je ještě pobožnější, než byla před těmi volbami, dokonce začala svádět faráře Kropáčka, ale ten už je údajně impotentní a tak se začal před ní ukrývat v zákristii „začala hudrovat Blažková.

„No tak vidíte, aspoň tady budete mít kamarádku, to už mě asi potřebovat nebudete, že jo, ale někdy se přijdu podívat, jak se vám vede a co že najednou, však ta její dcera se dušovala, že se o maminku bude starat až do smrti a najednou takový obrat a hlavně na ni dávejte pozor, aby nesvedla doktora Hloha, to by se sestřičky naštvaly!?“

„No, že za těch pár korun, co dostávala od státu jako za péči o přestárlou osobu už to dělat nebude a ať si to zkusí jiní, že ještě rok a nakonec by se někdo musel začít starat o ni. Jenom jsem zvědavá, jak to tady bude snášet, když tu nechodí žádný farář, když ležela doma, tak každý druhý den za ni chodil farář Kropáček a pořád ji utěšoval, že bratři a sestry na ni myslí ve dne v noci, ale já jsem přesvědčená, že každý v noci chrápe a ve dne má každý tolik starostí sám ze sebou, že nikdo nemá čas myslet na druhé a potom že lidovci nelžou, fuj, lžou jako straky,“ imaginárně si odplivla stará Blažková.

„Viděla jste včera v televizi, jak byl ten Pružinský naštvaný na ty zelené, že ho nechtějí volit za presidenta, utekl jako malý kluk, ten je ale ješitný a máme tam nového společníka, nějakého inženýra, prý to byl kdysi veliký fanda do Lidových milicí, prý nějaký major nebo co, no jak jsem na něho koukal, tak teď by tak mohl velet akorát starému Bivojníkovi, aby v noci tolik neprděl, ale mám takový dojem, že ani jemu by už neporučil a pokud si myslí, že mu budeme dělat na pokoji Lidové milice, tak to je vedle, starý Vrzník by ho přizabil hrnkem od čaje,“ vykládal Janko Čula.

„Prý se příští rok bude za všechno platit, za léky, za doktora, za pobyt v nemocnici, tak to se máme na co těšit, určitě ještě budeme platit za to, že vůbec ještě dýcháme, nejdříve to ti komunisti rozkradli jako kobylky, potom se stali modrými ptáky a teď celých sedmnáct roků nadávají na komunisty, že za to můžou a přitom už je to sedmnáct roků, co ti, co to rozkradli byli ještě větší komunisté, než ti, co jsou komunisty teď a my to teď máme za ně všechno platit, to je tedy bordel, ten holohlavý blbec snad nemá ani mozek, to bych ráda viděla, jestli některého starého papaláše z ODS by strčili tady k nám, ti se budou vyvalovat v léčebnách ve Švýcarsku za ty peníze, co si nakradli, tomu holohlavému bláznovi by měli tu jeho holou makovici natřít červenou barvou a pustit ho mezi býky, ten by se na poplatcích za to svoje ošetřování nedoplatil,“ láteřila Blažková.

„Z toho si nic nedělejte, kdybychom byli mladší, tak bychom kradli taky, prostě ti zloději jenom využili šance, kterou jim ti darebáci dali, nic víc, nic méně,“ poučil Blažkovou Janko Čula, že se kradlo vždycky, krade se a krást se bude i v budoucnu, jde jen o to, kolik toho k ukradení zbude.

„Tak v televizi ukazovali, jak ten velitel těch lidovců Člunek se pořád vymlouvá, že on nic a že mu všichni ubližují, možná stará Splašková ochořela kvůli němu, no vidíte, ten kradl v milionech a nic se mu nestane,“ divila se stará Blažková

Když si Janko Čula popovídal se starou Blažkovou, odšoural se do mužského pokoje, kde už na něho čekal vzteklý Vrzník, „sakra, taky by tě neubylo, kdybys mě vynesl bažanta, tobě se to chčije, když ještě můžeš chodit a udržíš si v těch svých revmatických rukou ptáka,“ nadával Vrzník a Janko Čula mu na to s klidem odpověděl, „nemáš tolik chlastat.“

Trdlačka se již pomalu sžíval s prostředím, ale věděl, že je to, jako by ho na doživotí zavřeli do vězení.

Až přijde syn na návštěvu, musím ho poprosit, ať mně někde sežene publikaci Lidové milice útočí, abych měl co číst, tady s těmi dědky žádná diskuse moc valná nebude, každý se tváří, jako kdyby ho chtěl někdo okrást, přitom má každý hovno, akorát tu svoji berli a spoustu nemocí, ale o ty nikdo nestojí, uvažoval Trdlačka, pomalu se postavil a opíraje se o francouzskou hůl, vydal se na průzkum hygienických zařízení a podle informací, které měl, tak jedině za vykonání malé a velké potřeby na hajzlu se v nemocnicích nebude příští rok platit, ale kdo ví, někomu rupne v holohlavé makovici a platit se bude i za pouštění větrů.

Do pokoje vešla sestra Prdlavá, která měla dnes službu a Vrzník okamžitě vznesl dotaz, “sestřičko a kdo tady přijde místo Kůrovce, my bychom chtěli Lolobridgidu ?“ zeptal se medově, jelikož k sestřičkám se Vrzník choval velice uctivě a bylo mu jedno, jestli je sestřička u komunistů nebo ODS, hlavně když mu vynesla bažanta.

„Nějaký pan Hlášek, prý se s ním znáte a co byste dělali s Lolobridgidou, když to máte už jenom na čurání?“ odpověděla sestra Prdlavá.

„No to mě podržte, to tu bude samý komunista, nejdříve velitel Lidových milicí a teď zakladatel JZD, to tedy bude sestava, ani před smrtí člověk nemá od těch komunistů pokoj,“ začal láteřit Vrzník, protože starý Hlášek byl v hospodských debatách jeho úhlavní nepřítel, „slyšel jsi Čulo, tak Hlášek, to byli se starým Kubů dvě největší komunistické svině, Kubů už trefil šlak a Hlášek nás bude ještě štvát i tady,“ ještě stále zuřil Vrzník.

„No vidíš, v padesátých létech nevěděl roupy, co by vyváděl, s traktorem rajtoval po mezích a srovnával je se zemí, ve výfuku měl ruský prapor a za sklem Stalina a myslel si, že dobude svět a co je z něho dnes, kousek zkrouceného masa, ale vřískat ještě umí, to tedy jo, ale jestli nám bude vřískat tady, tak mu dáme přes hubu a bude klid, však co nám můžou udělat, už je vidím, jak sedíme u soudu, že jsme zmlátili jednoho nemohoucího komunistu a dostali jsme pět roků natvrdo, cha, cha, celý se třesu strachy,“ posměšně hartusil Janko Čula.

„Ty Čulo a neslyšel jsi něco o Flaškovi, nevíš co s ním je ?“

„Člověče, ten už má přes osmdesát roků a ještě pořád chodí chlastat do hospody, ten má kořínek, ti povím a ta jeho stará už po něm vříská bez přestání i v noci a tak, pokud může, tak ani nechodí domů a spí z Azorem v jeho boudě, samozřejmě v létě, když je zima, tak musí domů a tak když přijde po půl noci z hospody, tak dá vždycky staré po rypáku, ta na chvíli přestane vřískat, dokud se Flaška nevyspí a potom to začne nanovo, ale na politiku už kašle, říká, že je to stejná pakáž, rudá nebo modrá, všichni by chtěli jenom žrát z koryt a ještě u toho mlaskat a že mu můžou všichni vykouřit ptáka a dokud bude žít, tak už bude milovat jenom kořalku, ta prý ho nikdy nezradila, člověče a my tady chlastáme jenom ten pitomý čaj a ještě i z něho je nám blbě,“ posmutněle konstatoval Čula.

„Potom že je na světě nějaká spravedlnost, jednomu je přes osmdesát a chlastá jak duha a my ještě ani osmdesát nemáme a jsme v prdeli, nablít na takový život,“ zanadával si Vrzník a proklel starého Flašku i s jeho starou.

KOMUNISTA HLÁŠEK V POSLEDNÍM TAŽENÍ

Starý Hlášek byl komunista tělem i duší a udavač za každého režimu. Za 2. světové války jako osmnáctiletý jinoch udal souseda za černou zabijačku prasete gestapu a ten za takovou pitomost skončil v koncentráku a Hlášek měl štěstí, že se z něho nevrátil a to proto, že měl zálusk na sousedovu dceru Hanu, která ovšem o jeho přízeň zrovna nestála a soused ho považoval za darmošlapa, který si nezaslouží ani dostat nažrat. To, že se soused z koncentráku nevrátil, Hláška nijak nermoutilo, po válce si sehnal potvrzení a falešné svědky, že pomáhal partyzánům a že dokonce zastřelil fašistického desátníka i když celou válku proseděl ve sklepě a dal se ke komunistům, jelikož správně předpokládal, že s nimi se dostane k lizu a po komunistickém puči v roce 1948 už byl mezi vyvolenými, kteří začali ovládat stát.

Stal se rudým komisařem, začal se angažovat jako pomocník STB a po nocích chodil hlídat domy, ve kterých bydleli údajní nepřátelé socialismu a dělnické třídy i když se většinou jednalo o dělníky a dokonce mu ani nevadilo, že byl třikrát pokousán bdělými psy hlídaných osob a jednou si na něho jeden dělník počíhal a potěhem od koní ho přizabil a Hlášek to raději svedl na to, že spadl ze skály za vsí, kde hledal vzácné skalničky, protože kdyby udal toho dělníka, tak by prasklo, že je tajným parchantem u STB a celé Kozojedy by s ním opovrhovaly, i když se stejně vědělo, jak to bylo a Hláškovi se každý občan začal vyhýbat půl kilometrovým obloukem a když už nebylo vyhnutí a musel se s Hláškem potkat, tak si každý uplivl takový chrchel, že bylo nebezpečí, že kdyby trefil okno, tak ho rozbije.

Hlášek tedy už bez krycího jména začal udávat majitele polností a dobytka, údajné kulaky, kteří vedli v hospodě a na veřejnosti protistátní řeči o tom, že do žádného družstva nevstoupí a komunisty propíchnou vidlemi a s Kubů se vsázeli, kdo za jeden měsíc udá více nepřátel komunismu a i když neměl o chovu dobytka a pěstování obilí ani potuchy, neustále si pletl býka s jalovicí, začal se angažovat v zemědělství, naučil se jezdit s traktorem, když ho někdo sledoval, jak drží volant, tak se tvářil, jakoby volantem od traktoru řídil celou komunistickou soustavu i se Stalinem a byl velice aktivní při rozorávaní mezí a nepřestal ani tehdy, když ho jednou Flaška převrátil na mezi i s traktorem a ještě mu nakopal do rozkroku, při politických procesech s Horákovou a Slánským psal spolu se starým Kubů soudu petice třikrát denně a to ráno, odpoledne a večer, ve kterých žádal pro zrádce několik druhů trestu smrti, dokonce vynalezl popravu politickým školením 24 hodin denně a oba se zavazovali, že zasadí zrádcům smrtelnou ránu tím, že budou rozorávat meze i v noci za svitu hvězd a pokud by bylo zamračeno, tak si nachytají světlušky a pokud se mu někdo postavil, měl smůlu, ze zkušenosti z války věděl, že udavačství není trestné, ale je vysoce účinné při likvidaci nepříjemných lidí a pokud někdo začal podrývat autoritu komunistů, navštívilo ho ráno STB na doporučení Hláška a na vyšetřovně STB s ním pak provedli soudružský a přátelský rozhovor, který někdy trval nepřetržitě i patnáct let.

Na veřejnosti vystupoval ovšem velice mile, lidem mazal med kolem huby a málokdo, kdo ho neznal, ho prokoukl, jaká je to krysa. A tak stoupal v kariéře stále výše, až se stal předsedou zemědělské správy, kde se starým Kubů kradli, co viděli i co neviděli a nedostatek zemědělské produkce, která vznikla díky jejich umění, přemístit obilí a brambory do svých stodol, svalovali na špatné počasí, jelikož v létě svítilo slunce a v zimě sněžilo a to je pro úrodu smrtelná kombinace (komunisti, co kradli po roce 1990 byli proti nim naprostí diletanti a stát měl štěstí, že už byli oba staří, jinak by z fondu národního majetku zmizelo o nějakou tu miliardu více i s Ježkem)

V roce 1968 před ruskou okupací byl horlivým zastáncem Pražského jara a Dubčeka, když k nám vtrhli Rusové, pokládal na silnice připínáčky, aby si jejich tanky propíchaly ocelové pásy a stali se nepojízdnými a po jednom tanku dokonce hodil hrst štěrku a rychle utekl a kdyby ho chytili, byl rozhodnut obvinit z tohoto závažného teroristického činu katolíka Cmrdníka, který okouněl opodál a modlil se.

Po okupaci ihned změnil názor a opět se nějakým zázrakem vecpal mezi ortodoxní komunisty a dokonce byl předsedou prověrkové komise, která dusila vlastní spoluobčany z kontrarevoluce, obvinil Flašku a Vrzníka, že na silnice kladli nebezpečné připínáčky, což mohlo skončit obrovským neštěstím, kdyby tank píchl pásy a sjel do rokle, ovšem to taky bylo jeho poslední udání Flašky, protože ten zorganizoval na Hláška vendetu, kterou nějakým zázrakem opět přežil, ale dobře věděl, kdo to na něho nastrojil a proto se Flaškovi od té doby klidil z cesty i tehdy, když ho ani neviděl, ale stačilo, když zaslechl jeho zpěv při návratu z hospody, Kašku obvinil, že nad pochodující sovětskou pěchotou rozdráždil hnízdo s vosami a tři sovětští vojáci, kteří byli alergičtí na vosí bodnutí to zaplatili životem a trval na tom, aby Kaška byl obžalovaný z několikanásobné vraždy, no prostě, opět měl na svědomí několik nešťastných rodin.

„Jak jste mohli bránit sovětským tankům v průjezdu našimi vesnicemi a ukazovat jim špatné směry, když za okny nám řádila kontrarevoluce a jenom díky tomu, že vojáci Rudé armády se umějí v terénu orientovat i podle lišejníku a dokonce na nasliněném prstu rozeznají tvrdý severní vítr, tak v pořádku dorazili na určená stanoviště a rozdrtili revizionisty, kteří chtěli naši socialistickou zem zaprodat zákeřným imperialistům,“ vřeštěl Hlášek na choulící se spoluobčany, kteří se provinili tím, že během srpnové okupace nedělali nic a na vpád ruských hord neměli vlastní názor.

Hlášek měl dceru, která mu ovšem zasadila málem smrtelný úder, protože v roce 1984 emigrovala do Kanady a Hlášek měl z toho téměř smrt, nakonec se dcery zřekl, jako zrádkyně, jeho žena si tajně s dcerou dopisovala, aniž by to Hlášek věděl, ale jeho žena byla páté kolo u vozu a vlastně jenom zajišťovala Hláškovi servis v podobě domácí puťky, která mu navařila, vyprala, zatím co Hlášek jezdil po schůzích a inseminoval povolné soudružky a jednou, když se na schůzi jednoho JZD ožral jak prase, tak dokonce znásilnil družstevní kozu. Před třemi roky jeho žena zemřela, dcera samozřejmě starému Hláškovi neodpustila, jak zacházel s její matkou a vůbec se s ním nezkontaktovala. Hlášek se dcery po emigraci zřekl, jako zrádkyně lidu a okresnímu tajemníkovi KSČ dokonce napsal udavačský dopis, kde mu nakreslil mapu Kanady a do ní namaloval černou tečku se jménem města, kde se dcera usadila a navrhoval mu, aby za jeho dcerou vyrazili speciální agenti 00 z STB a zlikvidovali ji.

Loni začal mít Hlášek silné zdravotní problémy, byl několikrát na operaci s totální endoprotézou, ale klouby již byly totálně zničené a chůze začala dělat Hláškovi nesmírné problémy a tak ho lékař doporučil do léčebny dlouhodobě nemocných, jelikož se neměl o něho vůbec kdo starat a tak kariéra kovaného komunisty směřovala k močení do bažanta a k používání plínek.

Když ho sanitka dovezla do léčebny, museli ho do pokoje odvézt na pojízdném lůžku, protože Hlášek už téměř nechodil a když byl ještě doma, tak se o něho starala pečovatelka, určená sociálním odborem, ovšem k té se Hlášek choval, jako k otrokyni a tak se u něho během jednoho měsíce vystřídalo deset ošetřovatelek, až nakonec nebyla další k dispozici a to urychlilo jeho převoz do LDN.

Když ho dovezli na pokoj a uložili na postel po starém Kůrovcovi a Hlášek uviděl Vrzníka s Čulou, málem ho trefil šlak pár minut po pobytu v léčebně.

„To čumíš, jak vrabec na výra, tak už jsi dokomunistoval šmejde, jak vidím, tady už je z tebe jenom hromada sraček a nepomůže ti ani Stalin s Leninem a se všemi bolševiky dohromady a jestli si myslíš, že komunistické hovno voní, tak to jsi na omylu, všichni tady smrdíme stejně, starého Kubů trefil šlak a tak ti budeme muset stačit my a až budeš tlačit do plenek, tak řekni, my tě budeme povzbuzovat a provolávat slávu Sovětskému svazu, že se jeden komunista zase posral a kdyby nám sestra zajistila vlaječky, tak s nimi budeme po dobu tvého sraní klidně i mávat, jak na 1. máje“ pochechtával se zlomyslně Vrzník.

„Jenom si moc nevyskakuj, stejně se dostaneme k moci, jenom co lidé zjistí, jak je kapitalisté ožebračují, my jsme jim dávali jistotu práce, zdravotnictví zadarmo a spoustu jiných výhod a teď aby lidé chodili po žebrání!“ odsekl Hlášek z postele.

„Ha, ha, vy že se dostanete k moci, tak leda k moči, vy že jste lidem dávali jistotu, jo tak jedině jistotu vězení, když se vám někdo postavil a v udavačství jste byli mistry světa, kdyby na Olympijských hrách byla dispciplína v udavačství, tak ty s Kubů byste pravidelně vozili zlaté medaile, zmetku,“ zavrčel zlostně Vrzník, „možná, že se udavačství dostane na paralympijské hry a když Kubů chcípl, tak tebe tam budou vozit na pojízdném lůžku.“

„To jsem se tedy dostal do spolku, raději jsem se měl nechat uklovat křepelkami, které mně slíbily krutou pomstu za rozorané meze, tak tady budu až do smrti poslouchat toho vzteklého sociálního demokrata Vrzníka, ale co, stejně můžu zhebnout zítra,“ brblal si pro sebe Hlášek a nahlas prohodil, „však tady ještě bude veselo, až někdo umře, tak tady budeme mít lidovce Cmrdníka, ten vám bude vyhrožovat papežem a bude vám nutit moč, že to je mešní víno, ještě budete rádi, že se vás před tím panbíčkářem zastanu.“

„Hele, s Cmrdníkem si poradíme sami, pokud bude prudit, tak mu zavážeme na noc hubu, aby se nemohl modlit a uvidíš jak změkne, navíc na babském pokoji je stará Splašková a tak může chodit za ní, nebo jezdit na vozíku a můžou inovovat spolu Desatero a co mu vlastně je, tomu pitomému katolíkovi?“

„Je po mozkové mrtvici, jak vznikla ta aféra s tím Člunkem, tak ho kleplo, prý katolíci nikdy nekradli a teď taková ostuda, farář Kropáček už mu dával poslední pomazání, ale nějak se z toho vykřesal, ale už jenom sedí a čumí do blba, dvakrát za den se mu rozsvítí v makovici a to potom začne vykládat, že lidovci budou nejsilnější stranou v Česku, až jim komunisti vrátí majetky, co jim ukradli, ale my jsme těm pobožným pitomcům nic neukradli, jenom jsme to znárodnili a to nebyla krádež, ta církev si to stejně taky za ta staletí nakradla tím, že původní vlastníky upálila, dokonce i bez soudu, tak ať drží hubu,“ vysvětloval Hlášek, „tak ona je tu i stará Splašková, tak tu nakonec skončí celý Pionýr, co jsme v něm byli, když byla malá, tak to byla strašně aktivní pionýrka, vždycky jsme ji strašili, že pokud nám nedá sáhnout, tak ji ukradneme pionýrský šátek a hned byla povolná, potom se nějak zbláznila do pána Boha a už s ní nebyla žádná sranda, nedala si sáhnout ani na kozy, stejně je měla jak kozí bobky.“

„Vy komunisti jste byli vždycky prasáci, pořád jste si hráli na strašně počestné a přitom soudružky se prošoustávaly ke kariéře přes postel a dokonce stát z toho nic neměl, protože šoustaly jako zadarmo a vůbec z toho neplatily daně, jo vy jste byli pěkně vyčuraní, ta koza, cos ji ojel, tak ta se místo daní aspoň se státem vyrovnala nadojeným mlékem“ prskal Vrzník.

„Však ty kapitalistické svině taky neplatí daně,“ odfrkl Hlášek a dal Vrzníkovi najevo, že už se s ním nemíní dál bavit, obrátil se na posteli a dal se do tichého hovoru s Trdlačkou, při kterém s radostí zaregistroval, že má na pokoji spřízněnou duši a ihned spolu začali probírat znovu ustavení Lidových milicí, jako železnou pěst výkonné moci, až komunisté po roce 2020 opět stanou v čele Česka a dokonce si na papír začali zaznamenávat důležité strategické cíle, které budou Lidovými milicemi jako první zpacifikovány a vyřazeny z odporu, samozřejmě, že na prvních místech si napsali Jánský vršek, Pražský hrad, Strakovu akademii, Kramářovu vilu a radar v Brdech.

„Já bych určitě jako první zaútočil na radar v Brdech, oni ti Američani jsou vychcaní, pošlou nám sem samé černochy a válčete s nimi v noci, když je vůbec nevidíte, ne, ne, ten radar musíme dobýt ráno při východu slunce, nejpozději do snídaně, hlavně musíme zaútočit tehdy, až co nejvíce amerického vojska bude v Iráku a v Afghánistánu, než by se stačili vrátit, tak máme moc v rukou,“ spekuloval Hlášek.

„Já bych ještě jako první dobyl všechna letiště, protože pak by neměli kde přistát a určitě jim výstrojní náčelníci vydali ty vadné padáky, co nakoupil Halouzek a kdyby se rozhodli vyskákat z letadel, ta by se pozabíjeli,“ rozvíjel další plány komunistického puče za pomocí Lidových milicí Trdlačka a tak se s Hláškem zabrali do vojenské taktiky, že dokonce ani nepostřehli, že všichni už večeří.

Vrzník se rovněž přestal zajímat o Hláška a pronesl směrem k Čulovi,

„Čulo, sledoval jsi ten duel Pružinského se Švejnohou o to presidentské koryto, všichni mleli o hovně a kdyby to hovno bylo hmotné, tak ho zrovna i zbaštili, se divím, že se pořád ti papaláši v tom parlamentu brání přímé volbě, sakra, tak ať si lidi vyberou a bude pokoj, tak tam všichni handlují jak s koňmi, se divím, že oba nemuseli cenit zuby, aby se jim ti parlamentní handlíři na ně koukli, sice zatím co my máme obyčejné můstky, které nám věčně zůstanou zakousnuté v mase, tak oni oba mají nastřelené zuby, že je mají jak nové, jo Čulo, poslouchej, slyšel jsi, že ten ústav pro ty komunistické vykopávky exhumoval Husáka, Indru a Koldera, prý se dověděli prostřednictvím tajných služeb, snad že to slyšeli od MOSSADU, že některý z nich má ve své zubní korunce mikrofilm se zněním zvacího dopisu Brežněvovi, aby přijel na pomoc v roce 1968 a tak se jim budou hrabat v hubách a hledat ten mikrofilm, to bude sranda, až místo Husáka vykopou Hitlera,“ zakřenil se při té představě Vrzník.

„No jo, koukal jsem na tu debatu toho Pružinského a Švejnohy, Pružinský zase kecal o rychlosti průtoku Golfského proudu kolem Jižní Ameriky a pořád se mu nelíbily špatně formulované otázky s falešnými slovíčky a Švejnoha zase sliboval, že když se stane presidentem, tak si přihlásí trvalý pobyt do Kozojed, ale jinak mě to zase až tak nebere, spíše mě baví sledovat ty havárie na silnicích, to je mrtvých, co říkáš a jak jsou tam někteří v tom plechu zalisovaní, jako sardinky, jenom tam nalít slunečnicový olej, tady nám takové nebezpečí nehrozí, v chůzi vyvineme rychlost maximálně půl kilometru za dvě hodiny a s postelemi se ani jezdit nedá, aby se na pokoji srazily a hasiči by vás museli pneumatickými nůžkami vystřihávat z peřin“ odpověděl Čula „a co se týká té přímé volby, tak to modří ptáci blokovali záměrně, protože by hrozilo, že by lidé Pružinského na hrad nechtěli, ale teď už tam bude podruhé a naposledy, tak uvidíš, že potom přímou volbu dokonce navrhnou sami, je to jenom divadlo pro blbce.“

„To máš tak, někteří už neví roupy co by dělali, nakradli si, koupili si silné auta a jezdí po silnicích jako dobytek, což o to, kdyby zabili sami sebe, tak čert je vezmi, o jednoho zloděje více nebo méně, nic se nestane, ale ty hovada zabíjejí nevinné lidi, kteří jezdí podle předpisů, pokud takové hovado jede přes vesnici stovkou, tak bych ho zavřel, až by zčernal a do konce života bych mu nedovolil jezdit ani na kole a pokud ještě někteří jezdí ožralí, tak ty bych na místě zastřelil, chtěl bych vidět takového opilce, když sedne za volant, jak by se tvářil, kdyby mu jiný opilec přejel a zabil děcko, co by na to říkal ?“ vyjádřil se k dopravnímu problému Vrzník.

„Půjdu se podívat za Blažkovou, jestli ještě dýchá,“ rozhodl se Čula.

„A ne, abys ji obtěžoval, ty kanče, určitě ti zase hučí v klacku, co, tak víš co, strč toho svého ptáka do sršního hnízda, zabouchej a čekej, potom ho budeš mít jako kládu a babky ti budou psát tisíce děkovných dopisů“ křičel za nim Vrzník, ale Čula jenom mávl rukou, že obtěžování žen už má nenávratně za sebou a tato jedna z lidských radostí už mu byla do konce života upřena a to i bez zásahu politiků a sršňů.

„Á pan Čula, tak za nevěstou, za nevěstou, však už na vás vzpomínala, co s vámi je, že se neukážete, to ji nemůžete dělat, pane Čula, ona se pak trápí a stěžuje si, že ji ta láska musela potkat až na stará kolena, když už z toho nic nemá,“ popichovaly Čulu stařenky.

„Jen nechte na hlavě, však kdybyste mohly chodit, tak jste u nás na pokoji v jednom kuse,“ usmál se Čula a pomalu se dobelhal k posteli Blažkové.

„Dobrý den pane Čula, už jsem si myslela, že vás propustili, když jste se už dva dni neukázal, tak co je nového?“ pookřála stará Blažková a Čula si sedl k posteli na židli, hole si opřel o noční stolek a chvíli vydechoval, protože přesun z jednoho pokoje do druhého byl vždy pro něho výkon, jako kdyby zdolal Mount Everest.

„No nebudete mně věřit, ale hádejte, koho nám tam dovezli místo starého Kůrovce, pán Bůh mu dej věčné odpočinutí, tak nám tam nakvartýrovali toho komunistu Hláška, už se skamarádil s tím inženýrem a teď tam probírají útok Lidových milicí na Jánský vršek a nemohou se shodnout, jestli k tomu budou stačit tři a nebo pět tanků. Starý Vrzník už si do něho rýpl a málem se pohádali, kdo je větší lump, jestli Hlášek a nebo Kubů, tak včera byly na silnici tři mrtví a někde ve Venezuele zadržují lupiči v bance třicet rukojmích a chtějí, aby jim přistavili sanitku, jinak prý ty rukojmí postřílejí, co se to děje v tom světě, to za nás nebývalo, všude lidi po sobě střílejí, vraždí se, pamatujete paní Blažková, když jsme byli mladí a stala se nějaká vražda, tak to bylo pozdvižení v celém kraji a dnes je to, jako když se vytrhne zub, ještě že my tady máme od toho rozežraného světa pokoj, jenom kdyby nevyhrožovali těmi poplatky, nevím, nevím, jestli to z důchodu utáhnu, no jo, milionářům se to kecá, když mají peněz jako šlupek, že poplatky jsou nutné, neměli to tu rozkrást a peněz na zdravotnictví by bylo dost, hergot, to je ale pitomý život,“ láteřil Čula a Blažková nábožně poslouchala a pokyvovala hlavou, že se vším souhlasí.