Závazek

Alžběta Kachips

Obsah

Informace

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Epilog

Tiráž

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Alžběta Kachips

Cover © Alžběta Kachips

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-010-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-011-0 (mobi verze)

Jediný pevný závazek, který se pravidelně opakuje, vnese pořádek do celého ostatního života: všechno se pak kolem soustředí.

Ferdinand Victor Eugéne Delacroix

Prolog

Anglie roku 1089

„Obklíčili nás divoši, kteří na sobě neměli vůbec nic, než suknice opásané kolem beder. Tváře a hruď měli pomalované ve válečných barvách, když…“

„To byly jejich plédy, tatínku.“ Přerušila vyprávění jeho osmiletá dcera, která ten stejný příběh slyšela již několikrát a stále lpěla na každém jeho slově. „Říkala mi to Maude. A Alistair mi říkal, že nikdy, nikdy jim nesmím říkat sukně, jinak se mi stane něco strašného.“ Vysvětlovala mu přesvědčivě a souhlasně přitom pokyvovala hlavou.

Lord Godfrey z Moray se podíval na svou nevlastní dceru, která právě seděla u jeho nohou, před krbem, kam si sedl do svého pohodlného křesla a nemohl se vynadívat na tu krásu, kterou mu do života vnesla jeho zesnulá žena, Layla. Byly tomu už čtyři roky, co je opustila a stále ho srdce svíralo při každé vzpomínce na ni. Byla jeho již druhou ženou, ale věděl, že její místo už žádná další nenahradí.

Pamatoval si to, jakoby se to stalo zrovna včera, když ji potkal na královském dvoře Viléma Dobyvatele. Moc často ke králi nejezdil. Nikdy se mu nelíbil hýřivý život, který tam panoval. Godfrey tam ale nejel za zábavou, dostavil se tam jen proto, aby krále informoval o pokračujícím konfliktu ve Skotsku, jehož vyřešením byl pověřen.

Nejel ke dvoru, aby si našel ženu. Ne. Po jeho strašném prvním manželství, ke kterému byl donucen, se zařekl, že už žádnou jinou ženu za svou nepojme. Měl Basila, svého syna, kterého mu jeho prokletá první žena stačila dát, než zemřela.

Jenže všechna předsevzetí šla k čertu od první chvíle, kdy ji spatřil. Ještě téhož dne se na ni zeptal u samotného krále, a když zjistil, že nedávno ovdověla, požádal na místě o její ruku.

Zpět domů se vrátil už s novou manželkou a malinkým dvouletým drobečkem, kterého dostal jako návdavkem.

Gillian.

Nevadilo mu, že nebyla jeho. Byla tolik podobná své matce, kterou si zamiloval, tak jak by mohl nemilovat ji?

Zbožňoval svou ženu a k jeho velkému štěstí byly jeho city opětovné. Bohužel při pokusu dát mu dalšího syna, Layla zemřela i s novorozenětem.

Bolest z té ztráty byla nezměrná. Godfrey cítil, jak se v jeho srdci utvořila nesmazatelná jizva.

Naštěstí měl ještě Gillian, která mu zůstala a která každým dnem rostla do krásy své matky. Byla jediným štěstím v jeho ponurém životě. Proto se zapřísáhl, že nikdy nedovolí, aby ji potkal stejný osud jako její matku.

„Ano, zlatíčko, máš pravdu.“ Přinutil se přestat vzpomínat a přitakal Gillian.

„Ale otče, musíš to říci. Jinak ten příběh nebude stejný.“ Usmála se na něj a jemu se skoro zastavilo srdce, když se podíval do těch jejích velkých, levandulových očí, které na něj hleděly ze srdcovité tváře lemované dlouhými, skoro havraními vlasy.

„Dobře. Měli na sobě-“

„Ale otče, musíš přece začít zase od začátku.“ Přerušila ho zase a zamračeně si ho prohlížela, jako by nebyl při smyslech. Za okamžik se tedy nadechl a začal vyprávět.

„Před časy, když jsi ještě nebyla na světě, mě král Vilém Dobyvatel poslal do Skotska, abych vyřešil nájezdy, které se děly na anglickém pohraničí. Lidé z Nížiny mi povídali o skupině nájezdníků, kteří nejsou členy žádného klanu, jemuž by se zodpovídali a objevují se a mizí tak, že nikdo je nikdy nespatřil přicházet. Všichni viděli jen pohromu, kterou po sobě zanechávali.

Nikdo o nich nic nevěděl, ale všichni si byli jedním jisti – byli to lidé z divoké Vysočiny.

Vzal jsem tedy ten nejlepší oddíl mých rytířů a vydal se zjistit, kdo za tím stojí. Ale byli jsme Angličany ve skotských horách, a i když jsme byli pod ochranou samotného krále, nikdo s námi nechtěl mluvit nebo nám ukázat cestu. Spíše jsme měli štěstí, že nám nepodřízli krky hned, jak jsme vkročili na jejich půdu.

Zrovna jsem byl rozhodnut, že se vrátíme, protože tu nemáme šanci nic zjistit, když vtom se to stalo.“ Odmlčel se a Gillian zadržovala dech v předzvěsti toho, co přijde.

„Zaslechli jsme strašný křik. A když jsme jej následovali, našli jsme klan McKennů v plamenech. Všude byli starci, ženy a děti, ale ani jeden muž, který by se postavil k obraně. Aniž bychom se zastavili, přikázal jsem k útoku. Byl to rychlý boj, protože proti nám stáli muži, kteří si byli jisti, že se jim nikdo nepostaví na odpor, takže jakmile jsme zakročili, většina z nich se rozutekla a ti, co to nestihli, zemřeli rychlou smrtí.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a myslel si, že boj už je za mnou, když jsem uslyšel další výkřik. Nesl se z blízkého kamenného stavení. Rychle jsem se rozeběhl a našel jsem malého chlapce…“ Godfrey se odmlčel a shlédl na Gillian, která ani nehlesla, jak ho zaujatě poslouchala. „Byl tak ve stejném věku, v jakém jsi teď ty.“ Hlesl a pohladil ji po hlavě. Ruka se mu třásla. Jen pouhá představa, že by jeho Gillian musela čelit takovému nebezpečí, tak jako ten chlapec…

„Stál rozkročený a v rukou svíral meč. Před ním stál jakýsi muž a pod krkem držel nůž jeho matce. Měl jsem na své straně moment překvapení a vzápětí muž ležel mrtvý.“

„A pak ten chlapec obrátil svůj meč proti tobě, že otče?“

„Ano, naštěstí pro tebe mě nezabil. Zabránila mu v tom jeho matka. Stoupla si před syna a donutila ho spustit meč, aby ho mohla sevřít v pevném objetí.“

„Pak jsi vyšel ven a byli tam oni.“

„Ano, byli.“

„Řekni to.“ Trvala na svém jeho malá tyranka.

„Vyšel jsem zpět ke své družině, když jsem spatřil, jak všichni mí muži klečí na kolenou a kolem nich byla více jak stovka obrů na koních. Byli jsme obklíčeni divochy. Na sobě měli jen plédy, tváře a holá ramena měli pomalované válečnými barvami. A všechny jejich meče mířily na nás.“ Konečně se dostal v příběhu do bodu, kde předtím přestal.

„Ve smíru jsem zvedl ruce nad hlavu a gaelsky je pozdravil.“

„To proto tě král tak často vysílá do Skotska. Protože umíš dobře jejich jazyk.“ Přerušila ho Gillian a dotkla se jeho kolene, protože se jí zdálo, jako by se otec zcela ponořil do vzpomínek.

„Ano, a jako vždy i teď pro ně bylo překvapením, jak dobře jejich jazyk ovládám. Vyprávěl jsem jim, že jsme zrovna projížděli jejich územím, když jsme byli svědkem nájezdu na tamější lid.“

„Ale oni ti nevěřili. Mysleli si, že jste to všechno způsobili vy.“

„Ne, nevěřili. A i kdyby mi uvěřili, Angličany všichni z Vysočiny nenávidí a nyní měli záminku, proč nás všechny zabít.

Už jsem si tedy myslel, že je to náš konec, protože proti takové přesile jsme neměli sebemenší šanci, když vyběhla ta žena se synem, kterého jsem zachránil. Všichni najednou sesedli z koně a uctivě se poklonili. Myslel jsem si, že se klaní té ženě, ale –“

„Ale oni se klaněli tomu chlapci.“ Vydechla Gillian a v hlavě se jí míhaly obrazy malého chlapce, před kterým pokleká celý národ.

„Ten chlapec byl Malcolm Kincaid a jeho otec byl lairdem[1] nejmocnějšího klanu Vysočiny. Až později jsem se dozvěděl, že Laird Kincaid před několika dny zemřel a všichni muži z okolních klanů se setkali, aby zjistili, kdo bude vést klan Kincaidů, když byl Malcolm ještě chlapec.

Malcolm všem vysvětlil, že nebýt nás, byl by už celý klan mrtvý. A ač jim to bylo proti srsti, od té doby jsem byl zván jako Angličan, přítel Hor. Tedy do té doby, dokud oni nesplatí dluh, který u mě mají.“

„Dluh?“ Podivila se Gillian. O tomhle jí nikdy otec předtím nevyprávěl. Myslela si, že od té doby ho se Skoty pojilo skutečné přátelství.

„Skotové jsou velmi hrdý národ. Čest jim velí splácet své dluhy a já… já jsem zachránil jejich klan a lairda. To je něco, na co se jen tak nezapomíná.“

„A využil jsi už toho, aby ti ho nějak splatili?“

„Ne.“ Zamyslel se a Gillian se mohla jen domýšlet, co její otec se Skoty zamýšlí.

„Zatím se nenaskytla příležitost, ale obávám se, že brzy jejich pomoc vyhledám.“ Řekl tajuplně a Gillian se zachvěla.

Celý večer byl otec myšlenkami jinde. Doufala, že vyprávěním ho trochu rozptýlí, ale nyní asi nastal čas, aby zjistila, proč se všichni na tomto hradě celý den chovají tak divně.

„Otče, slyšela jsem, že dnes ráno přišel posel od krále Viléma.“ Šla přímo k věci a způsob, jakým zbledla otcova tvář, ji nenechával na pochybách, že ta zpráva se nějak týkala i jí.

„Doufal jsem, že ti to řeknu až zítra, ale jak je vidět, služebnictvo v tomhle hradu je vždy o krok napřed.“ Odevzdaně vydechl. „Zítra se budu muset vydat za králem.“

„Sám?“ Ptala se a důležitě přitom zvedla obočí.

„Sám!“ Řekl pevně a vstal. „K čertu, vždycky jsi byla chytrá a všímavá.“ Začal pochodovat před krbem a Gillian si zatím sedla do otcova křesla a sledovala ho, vybírá slova, se kterými se chce svěřit.

„Náš nový král, Vilém Ryšavý si žádá, abych tě uvedl ke dvoru. Jistě už plánuje, jak výhodně náš rod spojí s nějakým jiným. Za chvíli už budeš mít věk na vdávání, ale ať mě čert vezme, jestli dovolím, aby tě Vilém někomu prodal. Půjdu za ním sám a budu doufat, že snad na svůj nynější rozmar, kterým máš být ty, zapomene.“

„To ti nedovolím, otče. Budeš čelit jeho hněvu a naprosto zbytečně.“ Pronesla tak pevným hlasem, až se její otec zastavil vprostřed pohybu a skoro padl do otevřeného ohně v krbu. Zapotácel se a rychle se opřel rukou o kamennou římsu krbu.

Rozhlédl se po velkém sále a viděl, jak u stolu poletuje pár děveček, které ještě sklízely jídlo z večeře. „Nechte nás!“ Přikázal a během chvilky byli úplně sami.

Godfrey shlédl na svou dceru, jak sedí v jeho křesle, ramena hrdě napřímená a srdce se mu skoro zastavilo. Přistoupil k ní a klekl si, aby jí viděl zpříma do očí. „Gillian.“

Gillian sevřela jeho tvář do dlaní v touze ho utěšit. „O mě se nemusíš bát. Já se za žádného lorda, kterého mi tvůj král předhodí, neprovdám. Je mi teprve osm. Mám ještě čas.“ Vysvětlovala mu, ale už se nezmínila, že svého budoucího muže pravděpodobně znala. Byla si jistá, že se jím stane černý medvěd.

Už několik let vídávala ve snech toto temné zvíře, jak na ni čeká s otevřenou náručí a nazývá ji svou nevěstou. Proto jí otcovy obavy přišly zcela bezpředmětné.

„Gillian, dívky ve tvém věku jsou již všechny zasnoubené nebo rovnou vdané.“ Vysvětloval a Gillian spatřila, jak se jeho tvář sevřela v bolestné grimase.

„Svou první ženu jsem si bral, když jí bylo jedenáct. Nikdy nedovolím, aby něco podobného potkalo i tebe.“ Oponoval jí a srdce se mu svíralo bolestí, která ho zaplavila, při pouhém pomyšlení na to, že by o Gillian přišel. „Vilém Ryšavý je…“ odmlčel se a hledal ta správná slova, jakými by vyjádřil jejich krále. „Nikdo ho nemá rád, Gillian. A to jen proto, že mu dělá dobře lidem kolem sebe ubližovat. Nechci, aby ses k němu přiblížila.“ Položil svou hlavu do jejího klína a Gillian ho jemně hladila po jeho prošedivělých vlasech. „Proboha, proč ti vůbec něco takového říkám? Jsi ještě dítě.“

„Ty víš, že nejsem normální dítě. A mluvíme o tom, protože chceš vědět něco z toho, co vím já.“ Odpověděla prozíravě.

Godfrey zvedl hlavu a zadíval se do jejích levandulových očí, které na svůj věk byly až moc moudré a vůbec se nehodily k její dětské tváři. „Tak mi řekni, co jsi viděla.“

„Viděla jsem, jak tvého krále pohlcuje temnota lesa. Dlouho tvým králem nebude, otče.“ Zašeptala, ale Godfrey cítil, jak mu její slova rezonují v hlavě. Rychle se rozhlédl po hale, zda nevyslechl její vlastizrádná slova ještě někdo další. Naštěstí byli stále sami.

„Gillian, chceš mi říci, že král zemře?“ Zašeptal a čekal na ortel, který nad jejich zemí vyřkne jeho malá, osmiletá dcera.

Už když byla malé dítě, uvědomili si, že Gillian je jiná než všechny ostatní děti. Pamatoval si to, jako by to bylo včera – tříletá Gillian se v noci probudila a utíkala k němu do ložnice, aby ho s Laylou probudila. Ve tváři měla zděšený výraz, když na ně překotně dětskými slovy dokola křičela: „Alistair hoří.“

Layla se ji pokoušela uklidnit, ale ona se jen otočila a utíkala pryč. Když ji pak Godfrey našel, jak se marně pokouší otevřít velká vrata stájí, zpod kterých se kouřilo, rychle ji odtáhl, aby našel zadní prázdné stáje v plamenech. Kdyby je Gillian nevarovala, uhořela by většina jejich koní i s podkoním Alistairem, který tam zrovna spal. Nehledě na škody, kdyby se oheň rozšířil.

A tak to pokračovalo dál. Nikdo z místních nezpochybňoval její dar, ale všichni z něho měli strach. Godfreye tížilo na srdci, jak je jeho dcera ve vlastním domě nepřijímaná. Nikdy mu neušly ty kradmé, odsuzující pohledy, které na jeho nádhernou dceru všichni házeli. Ale nevěděl, jak vyhrát boj proti omezené mysli a nepřejícnému srdci.

„Ano, jeho smrtí bude les.“ Řekla s vážnou tváří Gillian a viděla, jak otec nechápe, co její slova znamenají. Ona však na tom nebyla o nic lépe.

„Les ale není pro nikoho zkázou!?“ Natož pro mladého třicetiletého Viléma, který na trůnu seděl teprve dva roky a zatím si ho zahříval, pomyslel si Godfrey.

„Vidím bratra stejné krve, pohlceného temnotou, jak tam na něj čeká. Brzy si les přijde i pro našeho nového krále.“ Řekla s takovou jistotou a Godfreye náhle osvítilo poznání. Pochopil to, co jeho malá osmiletá dcera nedokázala.

Před osmi lety se stala nehoda a následník trůnu Richard Normandský zahynul ještě dřív než tehdejší král a otec Vilém Dobyvatel. Místem jeho úmrtí byl New Forest (pozn. př. Nový Les). Po celé zemi se nesly řeči, zda za tím nebyl jeho mladší bratr Vilém, ale nikdy se to oficiálně nepotvrdilo.

Godfrey se podíval na Gillian a sevřel její křehká ramínka. „Teď mě dobře poslouchej. Nikomu to nikdy nesmíš říci, Gillian. Jsi ještě malá a nevinná, ale přesto musíš pochopit, že by tě s největší pravděpodobností označili za čarodějnici a zrádkyni, a nakonec by tě zabili.“

„Ale otče, tak to není, já jen –“

„Já vím, že to tak není. Už jsme se o tom bavili několikrát. Lidé se toho, čemu nerozumí, bojí, dítě. Proto bude nejlepší, když to zůstane v utajení.“ Políbil ji na čelo a zachmuřen se zamyslel nad tím, co se s nimi stane, pokud na trůn nastoupí ještě více nenáviděný Vévoda Robert.

Je toho tolik, co si musí promyslet.

„Ke králi se mnou nepůjdeš.“ Rozhodl nakonec a vstal. „Už jsem se rozhodl.“ Pokračoval, když viděl, jak se jeho dcera nadechuje k odporu.

„Teď si jdi lehnout. Musím přemýšlet o tom, co jsi mi řekla.“

Godfrey se díval do plamenů ohně a myslel si, že ho Gillian poslechla a šla spát, proto ho tak překvapilo, když ucítil její drobnou ruku, jak sevřela tu jeho. Avšak její slova ho překvapila ještě více.

„Nemusíš se bát, otče. Po něm nám bude vládnout Lev.“ Zašeptala a pak rychle utekla do své komnaty a zanechala otce jeho myšlenkám.

* * *

Gillian už byla skoro u svých komnat, když jí někdo přišlápl konec šatů a pak už jen cítila, jak kamenná zem chladí její odřené ruce a nohy.

„Ty jsi ale nešika.“ Ozval se jí za zády posměšný bratrův hlas.

Gillian se zhluboka nadechla, aby potlačila bolest, která jí vystřelovala do rukou a pak se postavila, aby mohla čelit svému nevlastnímu bratrovi.

Byl o celých osm let starší, ale rozhodně nebyl bratrem, který chrání své mladší sourozence.

Ne.

Gillian tomu nerozuměla, ale z nějakého důvodu ji Basil nenáviděl. Ať se mu snažila zavděčit, jak chtěla.

„Zase ses po večeři miliskovala s otcem?“ Shlédl na ni pohledem a Gillian nechápala, na co její bratr naráží.

Pořád jí ta slova předhazoval, ale žádný význam v nich nenacházela. Jednou se dokonce zeptala kuchařky Maude, co tím její bratr myslí, ale ta se jen rozčilila a začala na Basila přivolávat všechny hromy a blesky.

Její Maude spolu s manželem, podkoním Alistairem, byli ti jediní, kteří ji mimo jejího otce měli skutečně rádi. Všichni ostatní se jí prostě báli.

„Nechápu, na co zase narážíš, Basile.“ Otočila se, aby se mohla ukrýt ve svých komnatách.

Basil už osm let sloužil u lorda Simona, který byl dlouholetým přítelem jejich otce. Domů se skoro vůbec nevracel, a když už, bylo to jen tehdy, když si ho otec kvůli něčemu zavolal. Teď už ale Basilovi bylo šestnáct a brzy si vyslouží ostruhy a odznak rytířství. Gillian věděla, že se vrátil domů jen na pár dnů, než zase nadlouho odjede a tak se jen modlila, aby ten čas strávený s ním nějak přežila.

Už si skoro myslela, že ji nechá být, když sevřel dveře od její komnaty, aby je před ním nemohla zavřít.

„Však ty víš. Myslíš si, že nevidím, jakými čáry otce balamutíš? Jsi čarodějnice a zasloužíš si zemřít, stejně jako ta tvoje prokletá matka.“ Vyplivl na ni.

Gillian jen stěží stačila překvapeně zamrkat, když do ní znova prudce strčil a ona se opět ocitla na chladné zemi.

„Přeji ti sladké sny, sestřičko,“ ušklíbl se na ni Basil. „Hlídej si svá záda, protože nikdy nevíš, kdo se k tobě v noci připlíží, aby ti podřízl krk.“ Dodal a pustil její dveře tak, že se za ním s třískotem zachvěly. Přesto však stačila slyšet jeho poslední slova: „Možná to bude už dnes.“

Gillian zůstala sama se strachem, který se jí vetřel až do morku kostí. Celá se třásla, ale ne strachem o svůj vlastní život, ale protože si byla jistá, že jednou Basil zemře přesně tou smrtí, kterou jí právě teď vyhrožoval.

1 Laird – Zeman – Vlastník půdy se šlechtickým titulem

Kapitola 1

5. srpna 1100

O jedenáct let později.

„Ten prokletý Moray!“ Vykřikl Malcolm a dopis ze svých rukou prudce hodil na stůl. „Mor na všechny Angličany!“ Prudce vstal a rozhlédl se po velké síni, která byla plná jeho mužů. Právě podávali jídlo, když dočetl ten zatracený dopis.

„Mor na všechny Angličany!“ Vykřikli všichni muži jednohlasně, pozvedli číše a hluboce se napili.

Nikoho dále nezajímaly starosti, které právě zmítaly jejich lairdem a pustili se do hostiny, kterou jim dnes ženy klanu připravily.

„Sedni si, Malcolme.“ Strhl ho zpět do křesla Quanny, velitel Malcolmových vojáků, který seděl po jeho pravici.

„Přešla mě chuť k jídlu. Vstaň a doveď mě k poslovi, který mi přinesl ten troufalý dopis.“ Sevřel přítele za rameno a zvedl ho od stolu.

Quanny byl obrovský kus chlapa, ale proti Malcolmovi neměl žádnou šanci. Se smutným pohledem se podíval na masové koláče, které před něj právě postavila děvečka Aislin a následoval svého lairda ven ze síně.

„Pojď už!“ Vykřikl na něj Malcolm přes rameno, když viděl, že ho Quanny neposlechl dost rychle a vydal se ke stájím, kde doufal, že najde posla McKennova klanu, který s jeho územím sousedil na západě.

Jeho matka byla McKennová, a i když by se jeho vztah s nimi nemohl považovat za přátelský, nebyli spolu ve válce.

Už měl stáje na dohled, když viděl, jak ustrašený mladý posel na něj vytřeštěně hledí z osedlaného koně a neví, zda má zpět sesednout nebo před ním strachy ujet. Jeho strach vyvolal jen Malcolmův posměch.

„Sesedni, hlupáku!“ Přikázal mu Quanny, který stejně jako on viděl, jak se poslův kůň nervózně staví na zadní, když cítil nejistotu a strach svého jezdce.

Malcolm přistoupil ke koni a jemně ho pohladil po nozdrách, aby ho utišil.

„Ty jsi z McKennova klanu?“ Zeptal se tiše a zadíval se poslovi do očí, aby se ujistil, zda mu nebude posel lhát.

„A-a-ano, pane.“ Vykoktal ze sebe a Malcolm na něm viděl, jak moc lituje svého zdržení. Jistě chtěl jen předat dopis a ujet dřív, než si ten dopis přečte nejobávanější laird Vysočiny.

„Víš, kdo mi ten dopis posílá?“ Přistoupil k poslovi ještě blíž, až ho svou výškou skoro zastiňoval. Quanny se postavil vedle něho a mladý McKenna byl zcela v obležení, protože za zády měl vrata stájí.

„N-ne, pane.“ Vyjekl, když k němu Malcolm o krok přistoupil.

„Takže víš, že ten dopis nepsal tvůj zeman!“

Posel pod jeho pohledem zbledl a Malcolm si byl jist, že chlapec ví víc, než dává znát. Krátkým pohledem koukl na Quannyho.

„Můj pane,“ usmál se na McKennu Quanny. „Bude nejlepší, když si tu posla necháme, než se ten dopis vysvětlí. A pokud nebude chtít spolupracovat, možná bude nejlepší, kdybychom ho vraceli domů po částech.“

„Ne!“ Vykřikl posel a padl na kolena. „Můj laird mi řekl, že chlapci neublížíte. Prosím vás, já za nic nemůžu. Nevím, co v tom dopise stálo!“ Skoro kňučel a Malcolm měl chuť ho za tu jeho slabost uhodit. Žádný z jeho mužů by se takto nikdy neponižoval.

„Tak mi řekni, od koho dostal ten dopis tvůj zeman!“ Přikázal tak, až se McKenna přikrčil.

„Před třemi dny k nám dorazil starý McKenna, který velmi dlouho žil v Anglii. Já si na něj nepamatuji, ale Alistaira náš laird vítal s radostí. A právě ten k vám přivezl dopis pro vás, lairde. Říkal, že je to moc důležité.“

„Jestliže od vás odešel, proč by se vracel jen kvůli dopisu? Vždyť šlo dopis předat i jinak, než aby se sám trmácel zpět do Skotska. „ Otázal se Quanny, který mu nevěřil ani špínu za nehty.

„M-m-myslím, že se vrátil jen kvůli tomu dopisu, pane.“ Odpověděl, ale uhnul pohledem před zvídavými pohledy Malcolma a Quannyho.

V Malcolmovi začínalo klíčit veliké podezření.

„Dojdi pro Antora a pak řekni starším, že se po jídle sejdeme v síni. Ať tam na mě počkají.“ Poručil Quannymu, který se jen na okamžik zatvářil překvapeně, ale ihned šel jeho rozkaz vyplnit.

„A ty.“ Ukázal na posla. „Zde zatím zůstaneš.“

Mladík na to jen vyděšeně zalapal po dechu.

„Ještě se rozhodnu, co s tebou.“ Otočil se Malcolm, aby zpět ustájil McKennova koně. Byl to starý šedák, který pamatoval lepší časy. A Malcolm se péčí o koně potřeboval uklidnit a rozmyslet si, co dál.

„Lairde Kincaide!“ Vykřikl posel, když se mu postavil do cesty.

Tak vida, přece jenom to má nějakou kuráž, pomyslel si Malcolm.

„Musím se vrátit zpět. Můj laird čeká, až mu řeknu, že jsem vám dopis předal.“ Chytal se jak stébla trávy.

„Však on to zjistí tak jako tak, o to se neboj. Antor tě odvede a ty počkáš, než se rozhodnu, co dál.“

* * *

„Jestli si, Malcolme, myslíš, že tě podpoříme ve tvém dalším nápadu, jak usvědčit Sinclairy z útoků na severní pláně, tak se mýlíš.“ Ozval se starší Connlan, jen co Malcolm vtrhl do síně.

Stařešina klanu, spojená z Connlana, Luda a Ryonse, tu byla od toho, aby prozíravě prověřovala jeho klanová rozhodnutí. To on měl hlavní rozhodovací práva, ale pak se musel zpovídat ze svých činů těmto třem mužům.

Trojice už na něj čekala a všichni seděli u velkého stolu, u kterého byly lavice z obou stran.

„Kvůli Sinclairům jsem si vás dneska nezavolal. Neříkám, že mé podezření, co se jich týče, polevilo, přesto se naskytl důležitější důvod, o kterém musíte vědět.“

Sinclairové byli klanem, který sousedil s Kincaidy na severovýchodě. Sice otevřeně neválčili, pro Malcolma to ale byli slizcí podrazáci, které podezíral z vraždy jeho otce i pokusu o zabití jeho samotného.

Jeho otec se pár dní před svou smrtí setkal s lairdem Sinclairem, aby ukončili válčení mezi klany a uzavřeli smír. Domů se však už nevrátil živý. Nepřemožitelného lairda Kincaida našli až po několika dnech, kdy bylo jeho tělo už roztrhané divokou zvěří.

Malcolm však odmítal připustit, že by toho mocného muže zabila divoká zvěř. Že se tak stalo krátce po uzavření míru, jeho podezření ohledně Sinclairů jen utvrzovalo.

Starší ale trvají na tom, že pokud chce mstu, musí mít důkaz o jejich vině a ani skutečnost, že byl spolu s McKennovým klanem napaden těsně po otcově smrti, nevrhá na Sinclairy, dle nich, stín podezření.

Muži, kteří byli tehdy zabiti v boji, na sobě neměli žádný pléd, podle kterého by poznali, z jakého klanu pochází a tak Malcolmovi nezbývá nic jiného, než čekat na správnou chvíli, kdy pravda vyjde najevo a on bude moct pomstít smrt svého otce.

Malcolm přistoupil ke stolu a sedl si do jeho čela.

„Dnes jsem dostal dopis od Moraye.“ Šel přímo k věci a ihned si vysloužil plnou pozornost všech tří.

„Všichni si moc dobře pamatujeme, co se stalo před téměř dvaceti lety. A věřte, není chvíle, kdybych na sobě necítil tu hanu z toho, že mi zachránil život Angličan.“

„Co v tom dopise stojí?“ Zeptal se Connlan, který jako vždy projevil svou netrpělivost.

„Chce, abych splatil dluh, který u něj mám.“ Stoupl si Malcolm a přešel k velkému krbu, který zajišťoval teplo velké síně.

„Chce, aby na nějakou dobu byla pod naší ochranou jeho dcera.“

„V žádném případě!“ Rozčilil se Connlan a prudce si stoupl.

„Nech ho mluvit!“ Zastavil ho tiše Ludo, který si dříve vše vyslechl a až pak jednal.

Connlan se podíval na Ryonse, který přimhouřeně přikyvoval a když nedostal žádnou podporu svého okamžitého zamítnutí, pomalu se posadil zpět.

„Já neříkám, že se mi představa cizinky v našem klanu zamlouvá, ale jestli mám dluh tomu Angličanovi splatit tak, že budu dělat chůvu jeho dceři, tak to tak, k čertu, udělám.“

„Napsal ti důvod, proč chce uklidit svou dceru do hor?“ Zeptal se klidně Ludo.

Malcolm se zahleděl do plamenů a sám se obával změn, o kterých se ten lord zmiňoval. „Píše, že jejich král byl asi zavražděn. Země je zmítána nejistotou a-“

„A co je nám do prokleté Anglie!“ Vykřikl znova Connlan.

„Tady nejde o Angličany, ale o to, že je mu Malcolm zavázán za záchranu života.“ Vysvětloval Ludo. „Píše, kdo je možným nástupcem na trůn?“ Vyptával se dál.

„Píše, že právoplatným nástupcem je Robert Normandský. Jak jsem pochopil, Moray se ho dost obává.“

„Co se v té prokleté zemi děje, se nás netýká. Řekni nám, na jak dlouho tu má ta ženská zůstat?“

Malcolm se podíval na Connlana a nebyl si zcela jistý, zda se jich skutečně netýká, kdo na anglický trůn usedne.

„O žádném konkrétním čase nemluvil-“

„Cože?!“ Řekli skoro všichni tři najednou.

„To chce, aby u nás zůstala nastálo?“ Zeptal se nedůvěřivě Ludo.

„Zbláznil se?“ Ještě dodal Connlan.

„Myslím, že čas pro nás není tak důležitý.“ Odpověděl jim Malcolm.

„Kincaidům se tohle nebude líbit.“ Poprvé se chraplavě ozval Ryons. Ze všech tří byl úplně nejstarší a díky jeho bílému obočí a dlouhým vousům sahajícím až k pasu, nikdo nevěděl, jak se ten muž tváří a co si doopravdy myslí.

„Asi ne. Trochu na to spoléhám.“ Usmál se na starší Malcolm a gratuloval si, jak nad tím anglickým lordem vyzraje.

„Moray v dopise píše, že ji mám k sobě přijmout, a tak splatím svůj dluh. Nikde ale nepíše, co když ta holka nebude tady chtít zůstat.“

Po jeho slovech se všichni usmáli, i když u Ryonse si tím jisti nebyli.

„Máš pravdu, synu. Zdejší klima a drsný život není nic pro anglickou, křehkou růži. Jsem si jistý, že než napadne sníh, bude už pryč.“ Usmíval se Connlan. Malcolm s Ludou se ale dívali na nejstaršího Ryonse, který se postavil na své vratké nohy.

„Když se na tebe dívám, vidím, že ses už rozhodl, synu.“ Ozval se a jednou rukou se opřel o hůl, která byla doposud volně opřená o stůl. „Mně se ale nelíbí, že nám nějaký zatracený Angličan říká, co musíme dělat.“ Uhodil holí o zem na důraz svých slov.

„Jen se neboj. Já odmítám tančit, jak ten Angličan píská. Přijmu k sobě tu holku, abychom si byli kvit, ale co se s ní stane potom, to je mi jedno.“

„Nevím proč, ale tvým slovům se mi těžko věří, Malcolme.“ Ryons se zase pomalu zpět posazoval. „Jsi sice nejobávanější laird Vysočiny. Možná, že jsi předčil i svého otce, ale nezdá se mi, že bys byl schopný obětovat život nevinné dívky, jen abys zachránil svou čest.“

„Proboha, Ryonsi, mluvíme tu o Angličance!“ Vykřikl Connlan, ale Malcolm ve skrytu duše věděl, že má Ryons pravdu. Za svůj život poznal mnoho mužů, kteří ponižovali ženy a ubližovali jim, a on mezi ně nikdy nepatřil. Ne, on takovéhle muže zabíjel.

Důvod byl ten, že i když se narodil jako syn mocného lairda Kincaida, stále byl bastardem a celé dětství žil se svou matkou mezi McKenny se znamením hříchu. Nikdy nezapomene na ta příkoří, která se jeho matce dostávala v jejím rodném klanu. Měla nemanželské dítě a nebyl nikdo, kdo by jí to nedal znát.

Nejraději by všechny McKenny vyhladil z povrchu zemského, ale před matčinou smrtí jí slíbil, že se nikdy kvůli ní nebude mstít. Byl to slib, který mu na jazyku zanechával hořkou chuť.

Síň se ponořila do ticha. Malcolm se zpět vrátil do čela stolu a starším dal čas, aby si vše rozmysleli.

„Kdy ji máme očekávat?“ Promluvil do ticha Ryons a svými slovy vlastně rozhodl o tom, že tu dívku mezi sebe přijmou.

„V dopise píše, že mám do dvou dnů poslat posla k McKennům se zprávou, zda přijímám Morayovy podmínky, nic víc.“

„Proč zrovna k McKennům?“ Ptal se Connlan.

„Myslím si, že jsou tomu Angličanovi vděčni za záchranu, kterou jim před lety prokázal. Moray toho jistě využil.“ Vysvětlil Malcolm a přes celý stůl se zadíval ke dveřím, u kterých stál na stráži Quanny. „Dojdi pro toho chlapce.“ Přikázal mu.

Když byli úplně sami, řekl starším vše, co se dozvěděl od posla. „Myslím si, že ten Alistair přinesl k McKennům nejen dopis.“ Ukončil svá slova a to už se vracel Quanny s Antorem a před sebou postrkovávali vystrašeného McKennu.

„Pche. McKennové byli vždycky slabým národem.“ Odfrkl si Connlan při pohledu na mladého chlapce, kterému bylo okolo dvanácti let, a přesto bylo na něm znát, že ještě nedržel meč v ruce. Chlapci z Kincaidova klanu se v jeho věku už dávno dokázali bránit.

„Lairde Kincaide-“ Vykvikl chlapec, ale Malcolm ho zvednutím ruky zarazil.

„Budeš mluvit jen tehdy, když se tě zeptám.“ Řekl rozhodně a přísně se mu zahleděl do očí. „A budeš mluvit pravdu.“

Chlapec se podíval na dva obry, kteří stáli po jeho stranách, a pak se s horlivým kýváním hlavy zadíval na Malcolma.

„Tak tedy, byl jsi u toho, když k vám přijel ten starý Alistair?“ Zeptal se Malcolm a viděl, jak chlapec zaraženě přemýšlí o své odpovědi.

„Odpověz našemu Lairdovi!“ Strčil ho do ramene Antor a když se chlapec skoro neudržel na nohou, pyšně se zazubil na Malcolma.

Ten ale nad jeho chováním jen protočil oči.

„Neříkej mi, že nepatříš mezi ty chlapce z klanu, kteří jsou skoro u všeho, co se stane.“ Nepřesvědčivě se na chlapce podíval a ten se pod jeho slovy pyšně nadmul.

„Jsem nejmladší syn lairda McKenny. V našem klanu se nestane nic, aniž bych o tom nevěděl.“ Chvástal se, až se jeho bojovníci Quanny a Antor rozesmáli.

Malcolm se na oba zamračil a pak se na chlapce podíval zcela novým pohledem. Proboha, jaký je to laird, ten McKenna, že vyšle jako posla necvičeného chlapce a ke všemu svého syna.

„Tak mi tedy pověz. Viděl jsi, když přijížděli?“ Zeptal se a nenápadně se podíval na starší, kteří sledovali chlapce ostřížím pohledem.

„Byl jsem zrovna na opevnění, tak jsem je viděl. Přijeli na moc hezkých koních.“

Malcolm se usmál. Chlapec si vůbec neuvědomoval, co mu právě odhalil.

„A ty se v koních vyznáš? Jaké tedy měli koně?“ Vyzvídal.

„No, ten starý s tou babkou měli šedáka, ale ta paní… páni, ta měla černého hřebce. Takového jsem nikdy neviděl. Byl veliký, a když jsem viděl, jak se ho náš Gavin pokouší ustájit… skoro by Gavina zabil, kdyby ta paní nezasáhla.“ Chlapec vypadal zasněně. „Říkala mi, že se na něm mohu projet, až se vrátím.“

„A jak se ta žena, co jela na tom hřebci, jmenovala?“ Vyptával se Malcolm dál a viděl, jak chlapec najednou zbledl a strach se mu vrátil třikrát tolik.

„J-j-jaká žena?“ Vykoktal.

„Ta, o které jsi mi povídal.“ Odpověděl s klidem Malcolm a v duchu přičítal bod Morayovi za jeho vypočítavost. Nečekal na jeho odpověď a přivedl svou dceru na Vysočinu tak jako tak. Kdyby odmítl, požadoval by stejnou splátku od McKenny a on by mu byl stále dlužen.

„Já-já?“ Splašeně se kolem sebe rozhlížel, jakoby mu někdo přišel na pomoc.

„A dost, chlapče!“ Malcolmova trpělivost byla u konce. Bylo jím nehorázně manipulováno a pranic se mu to nelíbilo. „Nikdy jsem chlapci neublížil, tak nechtěj, aby to s tebou bylo poprvé.“

„Můj pane, prosím za odpuštění.“ Mladý McKenna klesl k zemi. „Neměl jste se o ní dozvědět.“ Chytil si hlavu do dlaní a naříkal.

„Jméno!“ Malcolm nekřičel, přesto se chlapec přikrčil, jakoby ho uhodil.

„Jmenuje se Gillian, pane.“

Malcolm zaklel, když se potvrdila jeho podezření. „Za svítání nás doprovodíš.“

Když ho jeho bojovníci opustili, obrátil se na starší. „Zítra vyjedu, přivedu tu Morayovic holku a tím s tím Angličanem skoncuju jednou provždy.“

Kapitola 2

Gillian měla mužského pokolení tak akorát dost. Nejprve to byl její otec, který neposlouchal její rady a zbavil se jí tím, že ji poslal do té skotské divočiny, a pak tu byl laird McKenna, který svou troufalostí vše dovršil.

Když před třemi dny dorazili k McKennům, jak bylo jejich plánem, místní lidé je vítali až nezvykle přívětivě. Všechny její představy o nepřizpůsobivých a nevrlých horalech, kteří nenávidí vše anglické, vzaly za své a Gillian jen překvapeně hleděla do usměvavých tváří McKennova klanu. Její otec jim předem po poslu poslal zprávu, aby čekali jejich příchod, přesto si Gillian myslela, že k ní budou přistupovat odměřeně.

Laird Ian McKenna, vdovec pokročilého věku, ji uvítal a spolu s ní i její dva společníky, Maude a Alistaira, kteří se rozhodli, že ji na této pouti budou doprovázet. Večeře probíhala až v nezvykle dobré náladě, ale Gillian v nitru cítila, že se tu něco děje a tak se nedokázala zcela uvolnit a užít si skotskou pohostinnost tak, jak o tom vždycky slýchávala mluvit otce.

Laird jí neustále zahrnoval svou pozorností, která jí byla více než nepříjemná a tak se po večeři pokaždé vymluvila na únavu a vypravila se do své komnaty, ze které v dalších dnech vycházela jen, když to bylo nezbytné. Každým dalším dnem v ní ale neklid jen sílil a Gillian měla potřebu se o něj s někým podělit.

Rozhlédla se kolem sebe a padla pohledem na obrovskou postel s nebesy, která trůnila celému pokoji a lákala ji ke spánku. Před ní stála její truhla, kterou sem před třemi dny někdo přinesl, a Gillian si v tu chvíli uvědomila, že od svého příjezdu se s Maude ani Alistairem neviděla. Zprvu to přikládala tomu, že si jistě chtějí po tak dlouhé době zavzpomínat se svými přáteli, nyní jí ale jejich absence dělala obavy. Něco se tu dělo a už to nebyl jen pouhý pocit.

Za dveřmi uslyšela divné šramocení a tak rychle přiskočila ke dveřím, aby se podívala na chodbu, když se dveře prudce otevřely.

„Konečně jsi sama!“ Vykřikla nějaká žena, zahalená do dlouhého pláště a rychle za sebou zavřela. Gillian se při pohledu na známou korpulentní postavu Maude usmála. Úsměv ji ale přešel ve chvíli, kdy pohlédla do její vyděšené tváře.

„Proboha, co se děje?“ Vykřikla zase Gillian, ale Maude jí rychle přitiskla ruku ke rtům a pak jen na škvírku otevřela dveře na chodbu, aby zkontrolovala, jestli je někdo neslyšel.

„Sedni si, Gillian.“ Ozvala se Maude, když za sebou znova zavřela dveře a vážně se na děvče podívala.

Gillian se posadila do křesla, které stálo před malým krbem, a počkala, až se Maude posadí naproti ní.

„Tak povídej.“ Vyzvala ji a dala zadýchané ženě čas, aby se uklidnila.

„Už dva dny se k tobě pokouším dostat. Ti prokletí McKennové si tě tu chtějí nechat.“ Vyhrkla Maude a Gillian nevěděla, čemu dřív se má divit.

„Prokletí McKennové? Víš, že je to rouhání? Vždyť ty jsi taky McKennová, tak jak můžeš hanit svůj vlastní lid? A jak jsi myslela, že si mě tu chtějí nechat? A proč? …“

„Gillian, dost! Vše ti vysvětlím. Ty mi teď ale povíš, proč jsme sem vůbec jeli. Na Moray se stalo všechno tak rychle a neměli jsme čas si o tom promluvit.“

„Co chceš vědět?“ zeptala se Gillian.

„Proč tak náhle dal tvůj otec příkaz k odjezdu?“

„Toho rána se toho stalo mnoho. Víš, je to zvláštní, ale neštěstí nikdy nepřichází po jednom. Vždy, když se něco stane, přihodí se ještě něco dalšího.“ Gillian ztratila hlas a vzpomněla si na poslední chvíli, kdy viděla svého otce.

„Gillian, neodbíhejte od tématu. Co se stalo?“

„Ráno přišel dopis, že král Vilém byl zabit.“ Odmlčela se a podívala se na vyděšenou Maude, která překvapeně lapala po dechu.

„Proboha. Sice to nikdy nebyl můj král, ale to je strašné.“ Zašeptala.

„Zemřel při lovu v New Forest. Právoplatným dědicem je Robert Normandský.“

„Jak to souvisí ale s vámi?“

„Můj otec ví, že Robert nikdy na trůn nenastoupí. Z posledních zpráv, které vím od otce, se stále zdržuje ve Svaté zemi.“

„Ale jak to může vědět?“ Zeptala se překvapená Maude.

Gillian jen pokrčila rameny a pozvedla obočí nad tím, jak se vůbec může ptát.

„Ach tak.“ Povzdychla si.

„Otec měl v plánu ihned odjet za vévodovým mladším bratrem Jindřichem, aby ho podpořil, ještě než se pokusí o převzetí trůnu. Jeho plány ale padly, když jsem měla tu vizi.“

„Vizi?“

„Viděla jsem otce, jak ho odvádí do vězení. Na čele měl napsáno Whiteclifův vrah.“

„Whiteclif? Není to přítel vašeho otce, kterému sloužil váš nevlastní bratr Basil?“

„Máš pravdu. Lord Simon byl skutečně velmi dobrým přítelem mého otce. Bohužel, i když jsme nestačili dostat zprávu o jeho smrti, je jisté, že je mrtev.“

„A ke všemu se to někdo pokouší hodit na lorda Moraye.“ Dodala Maude. Vstala a zadívala se na Gillian. „To tedy znamená, že se skutečně vrátit zpět nemůžeme.“

„Ne, to nemůžeme. Touto dobou už si jistě přišli pro mého otce. Musím zůstat mimo Anglii, aby mě náhodou někdo v této nejisté situaci nevyužil k vydírání, dokud se nezjistí, kdo je skutečným Whiteclifovým vrahem.“

„To je pravda, mé dítě. Co mi ale není jisté, proč váš otec nejel s námi?“

„Na to nemám odpověď ani já.“ Gillian byla ještě stále nazlobená, že kvůli něčemu tak marnivému jako je čest, otec nyní riskuje svůj život.

„To je ale zapeklitá věc. Doufala jsem, že bychom se mohli vrátit, teď nám ale nezbývá nic jiného, než utéct ke Kincaidovi.“

„Proč bychom museli utíkat. Vždyť počkáme jen pár dnů a on sám si pro mě přijede. Je zavázán mému otci a jistě se nemůže dočkat, až se toho dluhu zbaví.“ Gillian naštvaně vstala a přešla k oknu, které bylo zakryté kožešinou.

„Neřeš svou pýchu, děvče. Máme teď důležitější věci.“ Přešla k ní Maude a sevřela jí ramena.

„Jen si nemysli. To, že ze mě otec udělal splátku, si nedám jen tak líbit. Jestli to otec přežije a dostane se mi do rukou…“ Řekla, hlas se jí ztratil a do očí se jí tlačily slzy. Rychle zamrkala, aby je zahnala. Ona nikdy neplakala a dnešek nebude výjimka.

„Pojď. Setři si slzy a sbal si jen to nejnutnější.“ Vyzývala ji Maude, ale Gillian stále neznala důvod, proč by měli v noci utíkat z klanu, ze kterého Maude a Alistair pocházeli.

„Ten starý kozel McKenna si usmyslel, že si tě tu nechá a vezme si tě za manželku.“ Vysvětlila jí a Gillian šokovaně přešla ke krbu a radši se zpět posadila.

„Proč by to dělal?“

Maude se na Gillian podívala a uvědomila si, jak málo si ta dívka byla vědoma svého půvabu. Ona spolu s Alistairem se ji pokoušeli chválit, co se dalo, ale ostatní lidé z Moray ji jen přehlíželi. Ze strachu před jejím darem se nikdy nepokusili poznat, kým vlastně je ta malá holčička, co mluví o věcech, jež by vůbec neměla znát.

„Myslím si, že se tak rozhodl už ve chvíli, kdy dostal dopis od vašeho otce. Chamtivý McKenna měl vždycky hluboko do kapsy a asi se tak rozhodl, že tučné věno by se mu hodilo.“ Maude si ale byla jistá, že v okamžiku, kdy spatřil Gillian, by si ji vzal tak jako tak. Od Lorda Moraye bylo pošetilé posílat je sem, když ve Skotsku se ženy kradou stejně jako dobytek.

„Nemůžu uvěřit, že by mě tu držel a vzal si mě za manželku bez otcova svolení.“ Gillian se překvapeně podívala na Maude, která právě otevřela její truhlu a cpala vše, co se dalo, do její cestovní brašny.

„Počkej!“ Přiskočila k ní a dívala se, co vše jí balí na cestu. „A jak se odtud vlastně dostaneme?“

„Stále jsme McKennové a známe to tu jak své boty. Alistair už osedlal tvého Sebastiana. Sice mu to dalo zabrat, ale oba už na tebe čekají za stájemi.“ S těmi slovy jí k hrudi přitiskla brašnu a s láskou jí pohladila po jejích havraních vlasech.

„Buď na sebe opatrná.“ Políbila ji na čelo a Gillian až nyní pochopila, že se s ní Maude loučí.

„Počkat? Ty s námi nejdeš?“ Vykřikla.

„Někdo tu musí zůstat, aby předal zprávu lairdovi Kincaidovi.“

„Ale on se o mém příjezdu nedozví, pokud mu McKenna nedá o mě zprávu. A pokud si mě tu skutečně chtěl nechat, tak pochybuji, že by mu říkal, že jsem tady.“ Sevřela Maude ruku a nechtěla ji pustit.

Před několika dny se musela rozloučit s otcem, aniž by věděla, kdy ho zase uvidí a teď by se měla loučit i s Maude? To ne! „Poslouchej mě, musíš jet s námi. Laird McKenna si určitě domyslí, že jsi mi pomohla k útěku a než přijede Kincaid, tak už dávno budeme stát před jeho dveřmi.“ Přesvědčovala ji Gillian.

„Ale mé dítě, jak já znám Malcolma Kincaida, a věř, že ho znám moc dobře, tak už o tvém příjezdu dávno ví. S východem slunce tu už bude.“

„Tak proč tu tedy na něj nepočkáme všichni?“

Maude si všimla pohledu, který na Gillian házel starý McKenna, a byla si jistá, že se svého nového měšce peněz, v podobě Gillian, jen tak lehce nevzdá.

„Protože, kdyby sem přijel a ty bys tu ještě byla, mohlo by dojít k válce, dítě. A to ani jedna z nás nechce.“

Maudina slova jí stále vířila v hlavě, když se s Alistairem po boku plížili ztemnělými uličkami pryč z McKennova území. Měsíc byl na ústupu a jen sem tam vykoukl zpoza mraků, aby jim pánovitě ukázal, že nastala vláda noci. U nohou se jim držela mlha a Gillian si musela stále připomínat, proč se v noci a v chladu plíží z teplého sídla.

Sebastian, kterého vedla za otěže vedle sebe, se každou chvíli ošíval. Ani jemu se dnešní výprava nelíbila. Po cestě do sídla McKennova klanu si její kůň skoro vůbec neodpočinul a teď to tak vypadá, že si ještě pár dní ani neodpočine. Kůň byl sice zvíře, které každému svou velikostí a temperamentem nahánělo hrůzu, jinak ale nebylo nikdy tak daleko od svého domova, kterým pro něj od jeho narození byl hrad Moray. Jeho matka, krásná černá klisnička, byla přivezena ze Svaté země jako svatební dar její matce Layle. A její první hříbě dostala Gillian ke svým šestým narozeninám. Sice si všichni ostatní mysleli, že se musel Lord Moray zbláznit, že dává takové temperamentní hříbě své dceři, Sebastian byl ale tím nejlepším dárkem, který jí mohl otec dát.

„Pojď rychleji, Gillian.“ Pobídl ji Alistair, který se každou chvíli díval za sebe, zda je někdo nepronásleduje. „Musíme se dostat do lesů, než nás někdo uvidí.“ Dodal, když Gillian nezrychlila tak, jak by si představoval a pak vzhlédl k nebesům, kde byl měsíc bezpečně schovaný za mraky, a tak je obklopovala černo černá tma. „Měsíc je nám nakloněn.“

Pospíchali mlčky, dokud je nepřikryly koruny stromů, což Gillian trochu vyděsilo. Už předtím sotva viděla před sebe, teď pevněji sevřela otěže koně a konečně pochopila, proč Alistair trval na tom, že nepojedou na koni a jen je povedou vedle sebe.

„Jak dlouho to bude trvat do Kincaidova klanu?“ Zeptala se, aby zaplašila truchlivé myšlenky na to, kde se právě ocitá a co by se s ní stalo, kdyby je chytili a vrátili zpět. Jen při pouhé myšlence na to, že by se musela stát ženou toho starého McKenny, se celá otřásla.

„Stačí dva dny na to, abychom se přes území McFersonů dostali na území Kincadů, bohužel pak pojedeme další den, než dojedeme k jeho sídlu.“

„Myslela jsem si, že Kincaidova půda sousedí s tou vaší.“

„Ano, to sis myslela správně, ale mezi našimi půdami je vysoký útes a jen Kincaidové vědí, jak sestoupit po příkrém srázu. Já tu cestu nikdy nezkoušel a ani to nemám v úmyslu. Pro toho, kdo nezná skrytou stezku, je to holá smrt. Bude tedy bezpečnější jet přes půdu McFersonů.“

„Proboha, jak velké je území Kincaidů?“ Vyděšená Gillian nebyla nijak změkčilá, přesto si nedokázala představit další dny v sedle, kdy s sebou neměli skoro vůbec nic… Ona to sice zvládne, ale Alistair byl už starý muž a byli v zemi, ve které ona nikdy předtím nebyla. Pokud tu byla šance si cestu zkrátit, chtěla ji zkusit.

„Kincaid patří mezi nejsilnější klany v celém Skotsku. Jeho území je pětkrát větší, než území McKennů.“ Odpověděl jí Alistair a Gillian se prudce zastavila, když podle jeho hlasu zjistila, že se Alistair vzdálil víc, než si myslela.

Rozhlédla se kolem sebe. Neviděla ani na špičku nosu, a kdyby necítila teplo ze Sebastianova těla, myslela by si, že ztratila i svého koně a drží jen prázdnou uzdu. Rychle zavřela oči a modlila se, aby jí její dar dal vědět, zda toto noční dobrodružství bezpečně přežijí.

V uších jí šumělo šustění listí, kterým profukoval mírný letní vítr. Celé tělo se jí roztřáslo a ona výkřikem pod víčky viděla velkého černého medvěda, který si ji z lesního porostu prohlížel a natahoval k ní své velké černé tlapy.

„Proboha, Gillian.“ Sevřel ji v náručí Alistair. „Jsi v pořádku?“ Gillian cítila, jak ji rukama prohmatává a zjišťuje, zda nemá žádné zranění.

„Myslel jsem si, že jsi stále za mnou.“ Pevně ji objal a Gillian cítila, jak starci splašeně tluče srdce.

„Jsem v pořádku.“ Zašeptala Gillian, když znova našla hlas.

„Proboha, děvče, víš, jak jsi mě vyděsila? Vykřikla jsi tak, že tě určitě slyšeli až v Anglii.“

Gillian si to vůbec neuvědomila. Medvěd ji tak vyděsil, že se měla chuť vrátit zpět k McKennům přes všechna úskalí, která by ji tam čekala.

„Pojď,“ řekl a vzal jí z ruky otěže Sebastiana. „Nasedni si na toho ďábla a já vás povedu.“ Počkal si, až nasedne, pak v rukách sevřel otěže svého i jejího koně a vydal se vpřed.

„Jak můžeš vidět na cestu? Vždyť já vůbec nic nevidím.“ Nechápala Gillian a slyšela Alistairův roztřesený smích.

„Myslíš si, že jsem tak starý, že vidím hůř než ty?“ Smál se.

„Ale-“ namítla, nechtěla ho nijak urazit.

„Ne, ne, děvče. To už neobhájíš.“ Řekl s úsměvem. „Já jsem ale v tomto kraji na rozdíl od tebe vyrůstal a už jako mladý jsem se musel naučit splynout s temnotou.“

„Proč by ses to musel naučit?“

„Abych mohl s ostatními na loupežnou výpravu.“ Vysvětlil a Gillian si v jeho hlase nemohla nevšimnout, jak byl na svůj um hrdý.

„Proboha, ty jsi byl zloděj?“ Skoro vykřikla a sevřela v rukách hřívu Sebastiana, aby se udržela v sedle, když se kůň nebezpečně zakymácel.

„Děvče, jsme Skotové, jak si myslíš, že si obstaráváme věci, které potřebujeme? Obchodem? Tady něco takového skoro vůbec neexistuje. Možná v Nížině se jednou za velmi dlouhou dobu setkají lidé k obchodu, tady tomu tak ale není. Lidé na Vysočině mezi sebou neustále bojují.“

„Aby taky ne, když se navzájem okrádáte.“ Řekla mrzutě. „Takže když potřebujete vlnu na zimu, jdete si ji ukrást?“ Gillian byla zděšena a nemohla uvěřit, že jí tohle otec nikdy neřekl.

„Přesně tak. Teď si chvíli odpočiň, protože se zastavíme, až když budeme pryč z McKennovy půdy.“ S těmi slovy ji nechal napospas jejím myšlenkám a Gillian se jím nechávala vést, ať už ji vedl kamkoliv.

Jeli velmi dlouho a Gillian měla co dělat, aby nechala oči otevřené, protože ji klimbání koně uspávalo. Hlavou se opřela o Sebastianovu hřívu a přemýšlela, jestli se do rána dostanou dost daleko.

„Jak můžeš vědět, že to bude trvat ke Kincaidům tak dlouho?“ Zašeptala do ticha v touze po rozhovoru, aby se udržela vzhůru. Alistair ji dlouho neodpovídal, až si myslela, že ji neslyšel. Nadechovala se, že se ho zeptá znova, když ji překvapil svou odpovědí. „Protože jsem k nim jezdil každé léto.“ Obloha se už pomalu barvila do fialova, jak začalo svítat, a tak Gillian mohla vidět zahaleného Alistaira, jak je vede po malé lesní cestě.

„Proč?“ Zvědavost ji nedala se nezeptat.

„Touto cestou jsem každé léto vedl Kincaidovi jeho syna. Malcolma.“ Odpověděl stručně.

„Vážně? Všimla jsem si, jak se Maude zmínila, že zná Malcolma Kincaida, ale nebyl čas zeptat se, jak je to možné.“

„Matka Malcolma byla totiž Maudenina starší sestra.“

„Proboha. To jsem nevěděla.“ Vydechla překvapená Gillian.

„Nikdy jsme ti to neřekli, dítě. Byla jsi ještě moc malá, abys to pochopila. Rana byla bezdětná vdova a po smrti manžela zůstala sama v jejich domě, který stál na okraji McKennova území. Neznám podrobnosti, každopádně po pěti měsících po smrti manžela k nám přišla s tím, že je těhotná.“

„Takže budoucí laird Kincaidova klanu vyrůstal u tebe doma?“ Páni, tak tohle nikdy nečekala. „Proč jste je tedy opustili a odjeli s otcem do Anglie?“ Zeptala se, nechtěla, aby si myslel, že mu křivdí, jen byla zmatená. Jak mohl někdo jen tak opustit svou rodinu a svůj domov a odjet do cizí země? Bylo to něco, co by ona nikdy, z vlastní vůle neudělala.

Alistairova tvář se zkřivila bolestnou grimasou. Zastavil se a na svůj věk ladně nasedl na svého šedáka.

„Dost řečí.“ Počkal, až se Gillian zpříma posadila a pak jí podal otěže. „Sice máme několikahodinový náskok, ale musíme se co nejrychleji dostat z tohoto lesa a vyjet na cestu.“ Utnul jejich rozhovor a popohnal koně vpřed.

Gillian si uvědomila, že možná unikla McKennům, ale její budoucnost byla stále zahalena mlhou a jí zbývaly jen otázky.

Je otec v pořádku? Kdo stál za smrtí lorda Simona a samotného krále? Unikne Maude trestu, za to, že jí pomohla prchnout? A co ten tajemný Kincaid, kterého znají všichni její milovaní, ale ona ho ještě nikdy nespatřila, bude u něj v bezpečí? A v neposlední řadě, co se skrývá za jejím viděním o černém medvědovi?

Přijde si pro ni. Cítila ho, jak je blíž a blíž. Bude její zkázou nebo spásou?

Tolik otázek a její dar mlčí.

Kapitola 3

„Jak to myslíte, že tam není?“ Vykřikl Ian McKenna a netrpělivě přecházel sem tam na nádvoří. Tohle ráno nešlo nic podle jeho plánů. Ten zatracený Kincaid měl přijít až za několik dnů, kdy už by byla ta Morayovic holka jeho manželkou. Teď se zdálo, že nejen ten nafoukanec neví, kdy má přijít, protože ho už zahlédli na jeho půdě, ale unikla mu i ta Angličanka.

„K čertu.“ Zaklel. Měl si ji vzít rovnou a nepokoušet si ji namlouvat jako nějaký hlupák. Stejně byla chladná jako nějaká leklá ryba. Měl tři dny na to, aby ji někde našel samotnou a postaral se, aby si ho „musela“ vzít. Jenže ta holka vždy nějak věděla, že na ni čeká a vyhnula se mu.

„Ráno tam ještě byla. Byla jsem ji zkontrolovat a ještě spala. Ale teď je pokoj prázdný a nikdo ji neviděl.“ Bránila se mladá děvečka Torra a bála se, aby si její laird nemyslel, že nesplnila svoje povinnosti.

„Ty jedna hlupačko!“ Přistoupil k ní Ian a měl sto chutí ji uhodit, Torra se strachem přikrčila. Už zvedal ruku v úderu, když se celá zem začala otřásat pod kopyty koní.

„Dost!“ Rozlehl se Malcolmův hlas.

Ian se prudce otočil na skupinu mužů, kteří jej na koních právě obklopili a zaplnili skoro celé nádvoří. Muži jeho družiny nebyli tak cvičení v boji jako Kincaidové, a tak nikdo rychle nezareagoval na obranu svého lairda. Jen jediný muž vystoupil a s mečem v ruce se postavil dvanáctičlenné skupině bojovníků.

Malcolm shlédl na mladého muže, v jehož očích plálo odhodlání, meč ale držel zcela nezkušeným způsobem.

„Co si to dovolujete vtrhnout na mou půdu, aniž bych vám dal své svolení!“ Vykřikl starý Ian, ale Malcolm mu nevěnoval sebemenší pozornost. Díval se jen na skoro-muže před sebou. Mohlo mu být sotva dvacet let. Sesedl z koně a přistoupil k němu. Muž ihned zvedl meč k útoku, ale Malcolm ho jen pomocí holých rukou hned odzbrojil.

„Stavíš se na obranu muže, který bije ženy?“ Ptal se a hledal důvod chlapcovy odvahy. Postavit se takové skupině s mečem v ruce chce kuráž. Kuráž, kterou mezi McKenny nikdy neviděl.

„Stavím se na obranu svého otce!“ Řekl výhružně a sehnul se zpět pro svůj meč, jen aby se mu mohl znovu postavit.

„Nech toho, Gordone. Jen se ztrapňuješ.“ Odstrčil ho z cesty Ian McKenna a Malcolm spatřil ublížený pohled v chlapcových očích.

Malcolm se zamračil na lairda a jeho nenávist k tomuto muži ještě rozrostla. Nejradši by ho na místě zabil.

Takhle hanit mužovu čest.

„A teď mi, chlapče, vysvětli, proč jsi přijel, aniž bys požádal o mé svolení!“ Přikázal s blahosklonným tónem Ian a dal důraz na slovo chlapče, jen aby ho urazil. Mohl si to dovolit, protože věděl o slibu, který dal Malcolm své matce a využíval ho ve svůj prospěch, kdy se mu chtělo.

„Neprovokuj mě, starče!“ Zašeptal výhružně Malcolm a vysloužil si od McKenny jen zlomyslný úšklebek.

„A co bys mi tak, ó velký lairde, udělal? Znám tě jako usmrkaného bastarda a tím taky pro mě navždy zůstaneš!“ Ian ani nestačil mrknout okem a už ho Malcolm svíral pevně za krk. Vytřeštil oči, když mu došel přísun vzduchu a začal se dusit.

Na Malcolmovu ruku svírající krk starého lairda, náhle dopadla Gordonova ruka. Mladý McKenna měl prosebný výraz, ale nestačil nic říci, protože jakmile se ho dotknul, všichni jeho muži rychle sesedli z koní a nyní měl chlapec dvanáct čepelí kolem krku.