Přestupní

stanice

Miroslav Šára

Copyright© 2022 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2022 by Miroslav Šára

Copyright© 2022 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-376-3 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-377-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-378-7 (PDF na CD)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

1

„Ne!“

Cítil, že se mu do očí hrnou slzy. Těžké, žhavé balvany… Na podobnou ránu byl připravený. Ode dne, kdy na procházce s otcem spatřil v Zakázané čtvrti tátova dvojníka.

„Jaký ne!“ nahrnul mu spolužák Levin špínu zpátky až pod bradu. „Tvůj fotr je obyčejnej zrádce! Kolaborant…“

Napřáhl se.

„Arone!“

To vykřikl plešatý učitel společenského chování Glodor. A chytil ho za ruku. Levin toho využil a přeskočil nejbližší volnou lavici. Vznikla tak mezi nimi umělá překážka. Mnohem zásadnější a závažnější však Aron pociťoval na jiném místě. Tušil, jak podobna olejové skvrně se začne rozplývat po hladině všednodennosti do šíře, jak znečistí i ty nejslušnější ze spolužáků… Jeho otec je zrádce?

Znovu se vynořila vzpomínka na poslední nedělní procházku. Jako obvykle před obědem. Táta a téměř dospělý syn. Dva diskutující muži.

Z bytu v Zahradní ulici to vzali přímo ve směru k centru. Obloukem se vyhnuli širokému Šedému bulváru, podchodem pro pěší se podsunuli pod magistrálou. V době těsně předobědní bylo slyšet jen několik samotaxíků – zmítaných v pochybnostech nad plejádou zadaných signálů. Smrští požadavků…

Postranní ulice byly poloprázdné. V Čalouněné zrovna dva muži (jeden z nich byl určitě domovník) rolovali čerstvě vyčištěný pruh umělého trávníku. Dva zašpinění prckové je trpělivě pozorovali.

Aron s otcem se brzy ocitli u zoologické zahrady.

„Zavelíme k obratu?“ zeptal se právě zde otec. A významně pohlédl na kolej rychlodráhy číslo 18, která tady vykružovala svou koncovou smyčku.

„Času máme ještě dost,“ řekl Aron. Díval se na vysoký přezdobený sloup s hodinami. Těsně před vchodem do světa raritní fauny. Překvapilo ho, že po delší době jsou opět v provozu.

„Máš pravdu,“ řekl otec a mlčky pokračoval v chůzi.

Což se ukázalo být důležitým, přímo přelomovým rozhodnutím.

Mlčeli teď oba. Dokázali takto promlčet celé hodinové pochody. Přesto se nejednalo jen o tradiční, od Aronova dětství udržovaný rituál před nedělními obědy, kdy je naoko vyháněla matka, aby se jí v kuchyni nepletli. Aby šli na vzduch…

Bylo v tom cosi mnohem podstatnějšího. Aron to nedokáže – ani sám sobě – přesněji vysvětlit. Zvláště proto, že nikdy o procházkách intenzivněji nepřemýšlel. Bral je jako holý fakt. Rituál.

Až dnes ho napadá, že si při nich s otcem přece jen cosi sdělovali. Nepopisovali jen holou skutečnost, příhody, zážitky… Bylo to, jako kdyby se dva lidé snažili nalézt na starém radiopřijímači jednu a tutéž stanici – a tu vyladit až k dokonalosti. Výsledkem byl pocit, že oba k sobě patří. Bez ohledu na slova vyřčená či zamlčená.

Pokračovali v chůzi.

Do míst za ZOO chodili málokdy. Ostatně jako většina lidí z města, jako drtivá většina obyvatel, kteří netoužili po blízkosti Zakázané čtvrti.

„Podívej se,“ řekl otec. Ukazoval směrem ke zdi, která čtvrť obepínala. Jelikož se tato část města nacházela v mírně svažující se kotlině, zeď nebránila částečnému výhledu. Nabízely se jim běžné obrazy. Záplava domů, šedivé ulice, přemostění, dráhy, několik chátrajících věží, stuha klikatící se řeky. Samé všední záležitosti. Z průměru vybočovalo pouze plíživé ticho. Neporovnatelně prázdnější a hlubší než absence slov. Za zdí bylo prázdno. Alespoň tak tomu chtěli občasní pozorovatelé věřit. A taky: že to za zdí se jich ani v nejmenším netýká.

Aron se již jako malý chlapec v předškole dověděl, že Zakázaná čtvrť není jako jiné městské části, že je stejně tak kategorickým omezením, jakož i možným počátkem příštího partnerství. Což byly výrazy, k nimž se propracoval až v pozdějších letech a na základě jakési vlastní, postupně se rodící víry. Protože školní sdělení bývala většinou vždy poměrně strohá.

„Čtvrť je základnou cizí civilizace,“ vysvětlovala dětem mladá učitelka hlasem vzorně nezúčastněným; což později zopakovali i učitelé všech věkových kategorií a postů. Jako by předčítali text, o jehož významu netřeba rozmýšlet. „Čtvrť je sektorem jejího vpádu. Zeď jej vymezuje. Cizí civilizace odtud provádí svá pozorování – nic víc.“ (Aron před slovem nic vždy slyšel slabé zatím.) „A my, milé děti, provádíme pochopitelně totéž.“

V těch chvílích se učitelka (i učitelé) afektovaně usmívala (usmívali), jako by právě do šťastného finále dospěla pohádka, kterou my všichni máme tu čest prožívat na vlastní kůži a v přímém přenosu.

„Podívej,“ zopakoval otec. Hlas měl natolik sametový, že Aronovi okamžitě došlo, jak i nadmíru vážný. „Dvojník…“

Na zdi, jak na středověkých hradbách, stál jediný viditelný živý tvor. Civěl na dva opovážlivé pozorovatele.

„To snad…“ nedořekl Aron.

Od zdi na něho zírala věrná podoba jeho táty.

2

Zpráva o zradě Aronova otce letěla školou rychlostí blesku. Kdosi z pedagogického sboru neopomněl podotknout, že něco podobného se přece dalo čekat, když…

Aron se pokoušel hájit. Přesvědčit třídu a apatického Glodora, že viděn mohl být maximálně dvojník… Že takové případy…

„Na vlastní oči jsem ho spatřil,“ ušklíbl se Levin. Pro jistotu zůstal za lavicí.

„Máš ve zvyku slídit u Zakázané čtvrti?“ vypálil jedovatě Aron.

„Prosím o klid,“ vmísil se nevzrušeně Glodor. Pro všechny případy pokynul hlídce zklidňovačů – dva nejsilnější chlapci z ročníku obstoupili Arona. Výtržnosti zabrání v každém případě, říkal si Glodor. Za okamžik stejně bude Aron vyzván, aby se co nejrychleji dostavil do ředitelny. Levin se určitě postaral…

„Myslím, že takovýhle zvyky by měly být v módě co nejvíc,“ odpověděl nečekaně klidně Levin. „Aspoň bysme jasně věděli, kdo je kdo.“

Aron se nadechoval k dalšímu bezmocnému výkřiku – ale pojednou mu došlo, že takové počínání je nejen marné, ale dokonce i škodlivé. Nepřekřičí klíčící veřejné mínění, jak je poopravil a vychýlil „svědek“ a syn člena městské rady. Proti Levinovi nemá šanci, na něho je krátký. Jeho slova – Aronova – tu znamenají stále méně, téměř nic.

Glodor si konečně mohl oddechnout. Monitor zazářil tváří ředitelovy sekretářky a z reproduktorku začal odkapávat medový hlas plný slastné zprávy: Aron okamžitě do ředitelny!

Ředitel Banoj stál u okna, zády ke dveřím. Takto vítal nucené návštěvy víceméně pravidelně. Snad tím chtěl demonstrovat odmítavý postoj, vyjádřit, že odvrací tvář od těch, kteří jeho přízně nejsou hodni… Aron to měl ovšem zažít poprvé. Zatím poznával ředitele především jen v závěrech semestrů, kdy mu Banoj blahopřál – a to pravidelně – k průběžnému vedení v bodovací soutěži zaměřené na studijní výsledky.

Ředitel stál zády ke dveřím.

Aron se zarazil hned za prahem. Hlídka zavřela dveře.

„Posaď se!“

Aron poslechl – sedl si na okraj nejbližší židle. Jedné z mnoha, jež lemovaly dlouhý stůl.

„Určitě víš, proč jsi tady,“ zkonstatoval hranatý Banoj; jako vždy celý v šedém. „Byl odhalen kontakt tvého otce s okupanty.“

Jako šlehnutí bičem. Žádná ukolébavka o budoucím perspektivním partnerství. Banoj zněl kategoricky.

Aron se chystal promluvit.

„Zadrž,“ řekl nezvykle tiše, přesto nesmlouvavě ředitel. Teprve v této chvíli se otočil a pohlédl na studenta. „Dvojnické teorie mě nezajímají. Na báchorky jsem už příliš starý, ostatně moc jsem si na ně nepotrpěl ani v dětském věku. Ale k věci… Spojit se s vesmírnou invazí – a to nespekuluji o důvodech a zejména z toho vyplývajících důsledcích pro nás všechny – je nejzavrženíhodnější zločin moderního člověka. To je ti snad, doufám, jasné.“

Aronovi to nebylo jasné.

„Za otce ručím,“ pokusil se o chabou obhajobu.

„To je od tebe hezké. Ale já přestávám ručit za tebe.“

Banoj se odmlčel. Poprvé hlouběji pronikl za chlapcův výraz, zkoumal jeho tvář. Svým způsobem ho má rád. Ne, toto asi není nejsprávnější výraz. Cení si jeho vůle a pracovitosti. Inteligence, bezesporu nadprůměrné. Bystrý mladý muž. Jednou snad schopný analytik… Bohužel věc je krajně nepříjemná. Nedívají se na něho pouze chlapcovy bázní rozšířené oči. Musí vyslat jasný signál. Městu, jeho obyvatelům… Věc je tak nejen nepříjemná, ale vlastně i docela jasná.

„To je vše, můžeš jít.“

Aron se ocitl na chodbě, ani nevěděl jak. Rád by ředitele přesvědčil o totálním omylu, snad i provokaci, ano, jistě, provokaci – ale po ruce má jen slova, přání, slova…

Ve školní jídelně se zdržel velice krátce. Za prvé pospíchal domů – a za druhé někdo mimořádně snaživý stihl vložit do centrálního školního programu informaci, že Aron je osoba nežádoucí. Pro školu naprostý cizinec.

Sotva totiž přiložil očipovaný náramek k výdejníku, ozvalo se krátké, zato velice znělé zavytí alarmu. Účinek byl dokonalý. Nejen že se před Aronem tímto okamžikem uzavřely dveře i školní jídelny (a neurčitá, v podtextu výhružná slova ředitele začínala nabývat pevnějších obrysů), ale zejména veškeré školní osazenstvo zbystřilo pozornost. Jako by zavytí alarmu Arona potřísnilo na tváři, vpálilo mu do ní nesmazatelný cejch. Celá jídelna se ohlédla, řada žáků se běžela od stolů podívat ke vstupu… Aron! I ti, kteří dosud nevěděli, začínali tušit. Některé zprávy ani nemusí nabýt podoby slov a vět, a přesto jsou okamžitě srozumitelné. A ti, kteří dosud snad pochybovali, museli v duchu uznat, že pro hloupý omyl či žert – nebo neodůvodněnou domněnku – se výdejník před nikým neuzavírá. A nebrání poplašným výkřikem…

V tubusu povrchové rychlodráhy se Aron přistihl, že upírá zrak do země. Podvědomě cítil dopadající deku, pod níž bude uvězněn, paralyzován a jež zabrání, aby následné rány měly své pojmenovatelné autory, svá jména. Tváře a světla se mu začínají vzdalovat.

Až stanici před Zahradní ulicí se jakžtakž vzpamatoval. Nic se přece ještě nestalo; nic neodvolatelného, přesvědčoval sám sebe. Doma si pohovoří s otcem, vše se vysvětlí. Městská rada už minimálně dva roky slibuje prošetřit dvojnické úkazy u Zakázané čtvrti. Prý již dokonce jmenovala speciální pozorovací a hodnotící komisi. Psalo se o tom. Bývalý vedoucí odboru mimořádných událostí při jednom televizním rozhovoru dokonce zmínil úvahu o vytvoření specializované jednotky, která by do uzavřené čtvrti pronikla.

Vyběhl po schodech do čtvrtého poschodí, zdálo se mu, že nemá čas čekat na výtah.

Chvatně si odemkl a vkročil do míst, jakým se stále ještě říká předsíň – dnes ovšem keramické plato obklopené cypřiši a kvetoucími rododendrony absolutně nevnímal. Ani se nepřezul. Okamžitě vběhl do pokoje, jehož protější stěna se vpíjela do iluze jezerní krajiny.

Otec nebyl doma.

„Jsi tu dnes brzy,“ uvítala Arona matka. Jako vždy milá, všímavá, milující.

„Ano.“ Aron se dovtípil, že dosud nic neví. Rozhodl se být ohleduplný, i když mu to tajemství bralo dech. Jen neurčitě sdělil: „Potřebuju mluvit s tátou.“

„S vámi se dnes roztrhl pytel…“

„S kým – s námi?“

„Asi tak před půldruhou hodinou tátu sháněl někdo z městské rady. A před ani ne deseti minutami kolega z prognostického centra.“

„Copak táta není v práci?“

„Zdá se, že ne,“ odvětila matka opatrně a zkoumavě si Arona měřila. „Děje se něco? Něco, o čem nevím?“

„Ne, nic. Nic důležitého,“ usmál se syn a zamířil do kuchyně. Tam se otočil jak na obrtlíku; žádný hlad přece nemá, obědvá ve školní jídelně.

Z batohu vytáhl mobil a pokusil se navázat spojení s automobilem, kterým otec obvykle jezdí, když není k zastižení v zaměstnání nebo doma. Neuspěl. Což Arona skutečně vyděsilo. Téměř jasnozřivě mu došlo, že stop mu vystavila nejen školní jídelna. Co mu paměť sahá, jejich rodina vždy patřila do Okruhu B, což jejím členům umožňovalo využívat téměř kompletně komunikační síť. Jenže teď ho ochromilo zničující ticho. Žádné znamení signalizující poruchu. Nebo nikoliv neobvyklé sdělení o momentální nedostupnosti volaného. Natož obsazovací tón. Nic takového… Arona zaplavovalo nedozírné, dokonale zhmotněné, tíživé ticho.

Aronovi se pouze podařilo spojit s všeobecnou informační centrálou tísňového volání. Udal otcův osobní kód – a čekal. Marně. Centrála po asi minutě pátrání a ověřování suše zkonstatovala: „Není v evidenci.“ Když Aron dotaz zopakoval, kdosi neznámý na druhém konci linky bez odpovědi zavěsil.

„Pořád nic?“ uslyšel za zády matku. Neohlédl se, protože by určitě předstíraný klid na tváři neudržel.

„Ne. Zatím…“

V matčině klidném hlase vnímal první, dosud zdánlivě neviditelné a neslyšitelné záchvěvy. Pevnost toho hlasu byla zdánlivá, ne nepodobná jeho bezstarostné masce. Její hlas a jeho tvář se podobaly ledovému krystalu těsně před tím, než se pod horkým dechem začne bortit krystalická mřížka – a začne fungovat dočista jiný svět, s jinými pravidly.

Dalo se to čekat!

Již před jedenácti lety otec jen o vlas unikl kontrolnímu procesu. Jeho inteligenční kvocient byl shledán jako nadměrně vysoký, normě nevyhovující. Dva týdny musel dodržovat pravidla takzvané domácí očišťovací samovazby. Aby mu nakonec šéf prognostického oddělení, kde otec pracoval, řekl, že chyba byla v měřící aparatuře; a aby mu poté nově jmenovaný šéf téhož oddělení blahosklonně poklepal na rameno a podotkl, že to byla jen taková dílčí zkouška.

Nebyla.

Určitě ne.

O čtyři roky později byl Aron poslán jako jediný z celého ročníku na přezkum. Důvod: inteligenční kvocient vystřelující nad doporučenou vrchní normativní hranici; takže na jedné straně Banojovy semestrální gratulace – na straně druhé obava o Aronovo zdraví. Týden pobyl v nemocnici, posudkář ho nakonec vrátil do běžného života s tím, že přesnější měření potvrdila pohyb v normativním poli, že žádné nebezpečí nehrozí: ani chlapci, ani společnosti.

Tehdy ještě Aron netušil vůbec nic.

Ani dnes vlastně oficiálně ještě neví, že zítra bude on, premiant ročníku, vyloučen z ústavu. Bez udání důvodu.

3

„Hni sebou přece!“

Hlas dozorce v modrých plátěných kalhotách je stejně pichlavý jako jeho vlasy. Sedí na lavičce uprostřed ozdravného parku a tváří se jako síla otáčející vesmírem.

„Jsem čilý a smýčím…“

Aron nevnímá dozorcovy pokyny kombinované s neškodnou samomluvou. Sváží listí, odstraňuje z trávníku řídce se vyskytující odpadky, likviduje obsah kontejnerů se smetím.

Pohybuje se po okrajích široké písčité cesty. Po noční bouři spojené s průtrží mračen je místy hodně nasáklá, lepkavá. Nejde ani tak o to, že by si ušpinil boty. Ovšem dozorce by náhle mohl procitnout ze zdánlivé duševní nepřítomnosti a nutit Arona, aby povrch cesty dokonale vyhladil. 

Noční boží dopuštění a svár živlů vyvolaly v Aronově duši zvláštní pocity.

Krčil se během bouře ve svém pokojíku, který mu byl přidělen v půdních prostorách, těsně pod střechou. S dřevěnou postelí a titěrným stolkem. Arkýřové okno pod náporem vichru hučelo a hvízdalo, jako by se ocitl v turbíně proudového letounu. Vzpomněl si na otce. Zkoušel toho dne, kdy byl naposledy pozván do ředitelny, dovolat se otci ještě několikrát. Marně… Otec domů nepřišel. Když společně s matkou vyrozuměli pohotovostní centrálu, dostalo se jim mrazivé odpovědi: „Případ Bena Nojmana nespadá do naší kompetence. V odchodech nikomu nebráníme, ilegální opuštění městské aglomerace je ovšem vždy nevratná záležitost.“

Otec tak definitivně dostal nálepku odrodilce. Zrádce.

A Aron odevzdal školní náramek s čipem.

Vzpomněl si, jak mu otec jednou odpoledne – seděli v domácí napodobenině zahrady – náhle sdělil: „Představ si být člověkem odnikud.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Neposlouchej ho,“ skočila jim do řeči tehdy ještě usměvavá matka.

„Jak to myslíš?“ trval Aron na svém. Otázka ho zaujala. I zneklidnila? To až teď si namlouvá, že ano.

„Asi ti to nedokážu vyložit,“ pokrčil otec rameny. Jako by si až se zpožděním uvědomil, že takto se ptát neměl. „Víš… Každý člověk někam patří.“ Nakonec se přece jen pustil do váhavého vysvětlování. „Patří. Bez svého přičinění. Někomu se narodil, někde se usadil, někdy se uplatnil, získal sousedy, našel si kamarády… Ale co kdyby to bylo opačně?“ Aron příliš nerozuměl. Znovu si ten hovor v duchu přehrává, ale že by snad dodatečně z vyřčených slov dokázal vyplavit byť jen plíšek poznání… „Kdyby nic takového neexistovalo? Kdyby byl hozen jak ryba do úplně prázdného rybníka? A teprve poté se očekávalo, že všechno to jinak postupně vytvářené a nacházené si sám vymodeluje…“

Aron nerozuměl. Nechápal. A otec se usmál, mávl rukou – a řeč stočil k něčemu docela banálnímu, nedůležitému. I dnes, po prudké změně a bolestné ztrátě si Aron není jistý, co mu chtěl otec naznačit. Tenkrát se styděl zeptat, dnes nemá koho.

Otec ještě řekl… Jak jen to bylo? „Nenechat se poutat ustálenými představami. I těmi nejustálenějšími. A to jen proto, že je do tebe někdo zatloukl jak hřebík.“

Vzpomínku mu přihrála noční bouře, jako námět, jako nápovědu, jíž by měl právě on porozumět. Opakuje si ta slova, tiskne do paměti. Jednou se třeba budou hodit.

Městské sanatorium. Upřímně řečeno, mohl dopadnout mnohem hůř. Jako syn veřejně označeného zrádce, kolaborujícího se Zakázanou čtvrtí, mohl skončit na Periférii v jedné z Produkcí. V nehostinné náruči nevlídné, zmučené a zdivočelé přírody by pracoval do úmoru. Říká se to. Dokud by mohl, dokud by nezapomněl, kým byl.

Široká písčitá cesta končí na okraji lesa, který v podobě smaragdového prstence obklopuje Sanatorium. Pískem vysypaný chodník náhle přechází v přirozenou lesní stezku, mezi opravdové stromy; má snad být za to vděčný?

Dozorce zůstal kdesi daleko za jeho zády. Klidně spí. Umí sedět natolik pevně a nehnutě – a přitom dřímat i vnímat rušivé šelesty, že nikdo nikdy si není jistý, není-li právě bedlivě sledován. Dozorce si zmíněný klid může dovolit. Bezpečně ví, že nucený zaměstnanec Aron a jemu podobní nemají šanci uniknout. Ani kdyby byli bůhvíjak rafinovaní. Les není jen uklidňující kulisa a symbol čehosi zdravého či dokonce původního. Zároveň je důmyslným bezpečnostním systémem. Kdo nezná jeho mechanismus, nemůže projít.

„Snažíš se. To je hezké. To je chvályhodné,“ ozvalo se za nejbližším stromem.

„Moc hezké. Přímo přehezké,“ zaslechl Aron zřetelně druhý hlas.

Ale to se již sklánějí větve hustého smrku a z porostu na cestu vychází vysoký černovlasý muž. Stojí teď přímo před Aronem. Mírně zkosené oči se současně usmívají i tváří vážně, alespoň Aronovi to tak připadá. Žlutý oblek působí rovněž nezvykle, podobný Aron dosud v Sanatoriu na nikom neviděl.

Prakticky současně se ze zelené lesní náruče vynořuje druhá postava. Takřka totožná. Vysoká, štíhlá, ve žlutém obleku. Podobné zkosený pohled. Jediný rozdíl: tento muž je plavý.

„Co bys řekl procházce lesem?“ ptá se blondýn a špičkou boty posunuje malý kamínek.

„Nuže? Neslyšel jsi otázku?“ řekne černovlasý.

„Já vím… Nezkoušejte to na mě, prosím. Vím, že les tu není na procházky. Na neplánované procházky…“ Aron odpovídá potichu, přerývaně, mírně se při tom zajíká. Na víc se nezmůže. I když cítí, že by se měl zeptat, kdo ti dva jsou. Jejich stejnokroj je nezvyklý. Nikdy nikoho podobného neviděl. Co od něho, proboha, chtějí?

„Poslyš, Arone, my nejsme nějaká testovací komise, nebo jak se tomu tady říká,“ pokouší se cosi vyložit černý.

Aron se přece jen osmělí: „Odkud mě znáte?“

Oba se usmějí. „Prostě tě známe. Moc dobře tě známe. A víme, že v Sanatoriu jsi neprávem. Omylem.“ Blondýn konečně rezignuje na hru s kamínkem a dívá se upřeně na Arona. Pronikavý, až neosobní pohled není ale o nic příjemnější než zdánlivé přehlížení a ledabylé troušení slov.

„Omylem.“

To slovo je kulaté a hladké jak mýdlo. Člověk má dojem, že je drží, ale pojednou se mu vysmekne, skáče z prstů.

„Pochopitelně že omylem,“ střídá černý blondýna.

„Jste… z Městské správy?“

„A kdybychom byli?“

Co by bylo, kdyby byli…

„Jste?“ Aron se má na pozoru.

„Ano,“ rozhodne se po maličkém váhání přitakat blondýn.

„Pochopitelně,“ dodává černý. „V Sanatoriu jsme na inspekční obhlídce. Spousta problémů a nepořádků, ta se nevyhnula ani tomuto místu. Důvěřuj, ale prověřuj, to přece znáš. A jeden z problémů má jméno i příjmení. Aron Nojman. Nepořádek spočívá v tom, že Aron Nojman má být na úplně jiném místě.“

„Ach tak.“ Aronovi je najednou vše jasné; nebo má dojem, že mu svitlo. Trochu se s ním zhoupl svět. Přišlo se na to, že syn velezrádce nejen že nemůže navštěvovat školu, ale ani být pověřen lehkou, v podstatě zdravou prací v Sanatoriu. Prostě: Periférie volá.“

„Kdepak nic takového,“ reaguje na nevyslovenou domněnku blondýn. „Aron Nojman musí být neprodleně zproštěn výkonu nucených prací i nařízeného místa pobytu.“

„Budu… propuštěn?“

„Časem zcela jistě. Ale nyní,“ ztišil černý hlas, „je třeba jednat tak trochu na vlastní pěst. Rada nemá úplně jednotný názor. Zejména na to, co nějak souvisí, či by souviset mohlo, se Zakázanou čtvrtí.“

„Tam je údajně můj otec,“ zkouší Aron oba žlutokabátníky.

„Slyšeli jsme o tom,“ říká po další téměř neznatelné pomlce blondýn.

„Se Zakázanou čtvrtí se má vše trochu jinak. Ostatně, podíváme se tam, zvláště máš-li tam svého otce.“

Poslední slova černého na Arona působí jako blahodárný balzám. Rád by se zeptal… Ale blondýn jen cosi zasyčí.

„Tady jsi,“ slyší Aron za zády hlas dozorce. Není možná, vydal se na takovou dálku – a po svých. Chvilku se mlčky pozorují.

„Ano, zametal jsem…“

„V pořádku, páni inspektoři?“ ptá se dozorce viditelně přitahovaný, fascinovaný žlutými stejnokroji.

„Naprosto.“

„Je to ještě nováček. Mladý a nováček k tomu. Časem se zlepší. Myslím tím jeho výkon.“

„O tom není pochyb,“ přitakává blondýn a pozoruje dozorce z viditelného nadhledu. „Vaše metody jsou v tomto směru proslulé.“

Dozorce se štěstím asi rozplyne.

„Vynasnažím se. Služba nade vše!“

„Tak tak… Služba nade vše.“

Dozorce chvilku přešlapuje na místě. Je na rozpacích, co bude dál. Může si Arona odvést, nebo s ním budou páni inspektoři ještě hovořit? Černý i blondýn musí mít nesmírnou moc a autoritu, jestliže dozorce je náhle nesmělý jak panenka. Vždyť on se snad neodváží ani promluvit.

„Vezměte ho s sebou,“ rozhodne blondýn. „Tady jsme hotovi.“

4

Dny plynou v Sanatoriu jakoby v jiném časoprostoru. Každý den se téměř věrně opakuje. Snídaně, dozorce sedící uprostřed parku, jeho samomluva a Aronova pouť po písčitých cestách…

Aron se již třikrát potkal na kraji lesa se dvěma žlutými inspektory. Dozorce již třikrát dokráčel až k lesu po svých. Ti dva ve zbytku dne naprosto neviditelně korzující areálem ho přitahují jak magnet. S dozorcem hovoří zvysoka. Aronovi připadá, že dozorcova vlezlá přítomnost jim je – mírně řečeno – proti mysli. Už mu slíbili služební postup.

„Očekáváme tě zítra touhle dobou,“ řekl včera krátce před příchodem pomalu, ale vytrvale se šourajícího dozorce, blondýn.

„Ano,“ odtušil Aron. Okolo žaludku cítil pomalu se stahující obruč.

„Je ale nutné, aby ses zbavil dozorce,“ doplnil kolegu černý.

„Zbavil? Jak zbavil?“

„Zlikvidoval,“ nemilosrdně vysvětlil blondýn. Vzápětí se poprvé představil: nikoliv jménem, ale jako Společník. „Ano, já jsem Společník a můj kolega Prostředník. Takže tím je vše jasné, není-liž pravda?“

Aronovi tohle sdělení ovšem neobjasnilo vůbec nic.

„Zlikvidoval?“ Ještě před necelým měsícem stál na společenském žebříčku na postu student. Pak se propadl mezi internované rodinné příslušníky zrádců. A nyní má zlikvidovat člověka.

„Žádného člověka,“ odporuje Prostředník. „Obyčejný odlitek. Kopiát. Skutečný majitel nejspíš neví, že si tu hraje na dozorce. Tak je to.“

Kopiát. Odlitek. Aron se zvolna noří do světa, který nezná, o němž nikdy neslyšel.

„Ale jak…?“

Cítí, že vstoupil na tenký led, že přijal účast ve hře, jež je hrou pouze zdánlivě. Jenže měl jinou možnost?

„Velice jednoduše. Možností existuje pochopitelně víc, ale v případě služebních kopiátů stačí přeseknout krční tepnu. Dozorce je tak deaktivován.“

„Musím to udělat já?“

Připadá si jako dítě. Škemrající ne o pozornost, ale o pomoc. A místo toho byl rázně pasován na dospělého. Ovšem nejen to.

„Nikdo jiný nezbývá,“ usmál se Společník. „My dva budeme mít víc než dost práce s dočasným zprůchodněním lesa, s paralyzováním jeho obranných reakcí. Účinek zmrtvovače, alespoň toho, který máme k dispozici, není víc než patnáctiminutový, přičemž průchod i v neužším místě bude mít minimálně dvě stě metrů. Čímž je řečeno vše.“

„Krásný ozdravný relaxační lesík,“ pokýval hlavou Prostředník. „Pěstitelům se fakt povedl. Stačí malé opoždění, nepatrná ztráta směru – a vysaje tě první větvička.“

„Viděl jsem vás přece už několikrát vycházet z lesa. Nezdálo se mi…“

„To je pravda, nezdálo. Však jsme také zmrtvovačem pokaždé nasáklí až běda.“

To zaznělo včera.

Dnes je ale dnes.

Aron vyjíždí se svým nádobíčkem na pravidelnou pouť. Ráno vstal, nahlásil se ve vstupní hale a zařadil do průvodu mířícímu na snídani. Jako čtyřiadvacetkrát předtím. Nic se na rituálu nemění. Stejně jako na skutečnosti, že vše probíhá mlčky. Že po snídani každý přitlačí svůj palec na registrační čtečku – a tím se definitivně zařadí do pracovního procesu.

A pak již míří na přidělené pracoviště. Většina pacientů do nekonečných chodeb Sanatoria – od operačních sálů po lázeňský okruh; někteří – k nimž patří také Aron – k údržbě parku. Od snídaně do oběda a potom do večeře vykonávají neměnnou činnost. Činí ji mlčky, automaticky, jako stroje. Jako kopiáty sebe sama, napadne Arona pětadvacátý den.

Aron vyjíždí se svým nádobíčkem na známou trasu.

Dnes je ale vše jiné.

Opět si uvědomuje, kolik desítek kroků činí vzdálenost mezi budovou a bachratým tisem, u nějž park – respektive jeho písečné cesty začínají. Vnímá, kolik kontejnerů na trase obrátí dnem vzhůru. Kalkuluje, za kolik minut dorazí…

Totéž se opakuje po obědě.

Aron míjí tis a cítí, jak po něm vystřelují stovky jehlic. Jak se napouští jedem. Jak náhle stojí v obrovské galerii plné obrazů – ten nejbizarnější představuje jeho portrét.

Jenže pak si vzpomene na otce, který zmizel s nálepkou zrádce, na matku, která osiřela (pokud ji už také odvlekli kdoví kam), na sebe, kterého zašantročili sem, mezi skutečné i potenciální lidské kopiáty, a pocit ošklivosti či jedu ve vlastním organismu mizí.

Střed parku je už na dohled. Kašna obkroužená kamennými lavičkami a pískem. Na jednom z mramorových odpočívadel je již z dálky vidět siluetu sedícího, vždy připraveného dozorce. Možná že právě zde má nejlepší přehled o svěřencích; přičemž je nemusí ani vidět, napadne Arona.

Vzájemně se přibližují.

Pochopitelně – dozorce pro to nedělá nic. Jenže ono bohatě stačí, že existuje. Stačí, že čísi kopiát sedí na chladném mramoru a překáží.

Aron poklízí pod dozorcovou kontrolou. Měří si Arona nevzrušeným pohledem, s výrazem naprosté lhostejnosti, s jejíž pomocí umí vydestilovat pocit totální jistoty; netuší, nemůže tušit, že za chvilku nebude. Prostě zmizí. Pokud to Aron zvládne.

Aron si z příručního vozíku bere novou lopatu. Zdánlivě naprosto obyčejný nástroj. Jenže tahle lopata není ze sanatorního skladu, ale od inspektorů. Od Společníka a Prostředníka. Ostrá je jak břitva.

Aron si bere do rukou zákeřnou lopatu.

„Co dneska? Přijdou zase ti dva?“ položí dozorce zčistajasna otázku. „Ti dva inspektoři?“ Ještě nikdy se Arona na nic podobného neptal. Za těch pětadvacet dní na Arona promluvil snad jen třikrát. Nebo čtyřikrát. A to se neptal; pouze káral nebo pobízel ke zvýšenému úsilí.

Náhlá změna?

Nebo náhoda?

„Nevím,“ odpovídá Aron – a opravdu netuší. Neví, co si má myslet, co má, nebo nemá říct.

„Uvidíme,“ vyslovuje pomalu, pomaleji než obvykle, dozorce. Prohlíží si Arona, jako by na něm bylo něco obzvláště v nepořádku. „Čekáte na něco?“ Chvilka ticha. „Tak pokračujte.“

Aron se shýbl pro pohozený papírek. Kousek před ním směrem k lesíku čeká další kontejner. K němu ovšem nemůže dorazit jen tak, se setrvačností minulých dní. Protože u tohoto kontejneru by již měl dozorce v zádech, začínal by se od něho vzdalovat, nesplnil by závazný úkol. Musí jednat.

Aron váhá. Vrací na vozík lopatu. Vzápětí ji bere znovu do rukou.

„Zde je terén prozatím v pořádku,“ slyší dozorcův suchý hlas. „Není třeba nástroje…“

Když Aron pozdvihne hlavu, zaznamená postavu stojící těsně u vozíku.

Na okamžik ztratí odvahu. Co teď?

Snad právě díky tomu se dozorce nakloní nad vozík, aby lépe viděl, co že to tam ten nešika dělá.

Aron zahlédne dozorcův natažený krk…

Zbytek je jak ve zrychleném filmu. S absencí jakékoliv nadbytečné myšlenky provede Aron v duchu stokrát zopakovaný pohyb. Lopata urazí vzduchem docela krátkou dráhu – a narazí na měkkou, pružnou překážku. Ostří se do té poddajné masy zakousne…