Paměť mého města

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2008 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-174-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-175-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-176-9 (PDF na CD)

Miroslav Jandovský

Paměť mého města

Nesoustavná archeologie paměti

čtvrtý díl volného cyklu

Třeboň – můj kraj

Čtenář není historik,

pouze pátrá po duši svého města,

kterou v historických análech nenajde.

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

(19)

(20)

(21)

(22)

(23)

(24)

(25)

KAPITOLA I.

(26)

(27)

(28)

(29)

(30)

(31)

(32)

(33)

(34)

(35)

(36)

KAPITOLA II.

(37)

(38)

(39)

(40)

(41)

(42)

(43)

(44)

(45)

(46)

(47)

(48)

(49)

(50)

(51)

KAPITOLA III.

(52)

(53)

(54)

(55)

(56)

(57)

(58)

(59)

(60)

(61)

(62)

KAPITOLA IV.

(63)

(64)

(65)

(66)

(67)

KAPITOLA V.

(68)

(69)

(70)

(71)

(72)

(73)

(74)

(75)

(76)

(77)

(78)

(79)

(80)

(81)

KAPITOLA VI.

(82)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

(1)

 Kdo to klečí u nohou svatého Kryštofa, který strmí na severní stěně lodi našeho kostela? Prý donátoři, mecenáši, sponzoři, jak se dneska říká. Dali peníze − a je tu Kryštof. Prošly věky a je tu pořád. Sepjaté ruce obou manželů říkají mnoho. Nebo nic, protože sepjaté ruce do kostela patří, jsou výrazem pokory, v kostele jiný zaujmout nelze. On má plnovous − v té době bývalo zvykem neholit bradu − ona hlavu krytou má rouškou. Malíř maloval tak, jak byl asi zvyklý při dohodnuté ceně. Bohaté roucho, v kostele spíš zimní než letní.

 Jak vypadali, kdo vůbec byli moji dávní rodáci? To už je pryč, všechny jejich touhy a přání, radosti i strázně už dávno setřel čas, tak jako rysy jejich tváří. Jenom ta malířova přibližná představa říká, že to byl muž se ženou, kteří měli prostředky a možnost podpořit kostel.

 „Něco si píše.“

 Sedím v kostelní lavici, za nějakou dobu začnou večerní obřady, kolem je ticho. Kroky jsem nepostřehl. Musím teď zvednout hlavu. Stojí tu osoba vetchá, úsměv ve tváři. Mohl by kleknout ke Kryštofovi, člověk by nepostřehl změnu.

 „Píšu si, správně jste řekl.“

 Zájem mi vadí. Chvilka mi prchne jak myška v sednici přistižená. Ale on stojí a čeká. Kdo je? Kostelník sotva. Kousek odsednu. Třeba jsem sedl na jeho místo. Přisedl, mlčíme spolu.

 „Kdo to byl?“ ukážu bradou na Kryštofa, když ticho trvá už dlouho.

 „Beneš Tříska,“ řekne po chvíli. „Pradědek.“ Tváří se, jako že má pravdu.

 Neklidně se zavrtím. Dělá si legraci v místech, kde by měl mít růženec v práci. Mlčení mu však vadí.

 „Myslíte, že nemám pravdu?“

 Ach jo. Co na to říct? Nějak se jmenovat musel, byl to jen člověk, jakých je mnoho.

 Krčím rameny.

 „Už je to jedno. Byl to jen člověk, jakých je mnoho.“

 To řekl doslova, jako by přečetl myšlenku, kterou jsem nechal si pro sebe. Rozloučil jsem se odhodlán tiše opustit kostel. Vidíš, Beneši Třísko. Tvá žena se jistě jmenuje Marie. Na to jsem se zapomněl zeptat.

 „Jak se jmenovala jeho žena?“ ukazuji na stěnu a dbám, aby v otázce nebyla stopa posměchu, který jsem pokradmo cítil. Nakračuji k východu.

 „Marie,“ odpoví tiše, ale v kostelní lodi i šepot zřetelně zazní.

Představuji si: Mé město patří jenom mně. Proto je to taky moje město. Ostatní, kteří tady žijí, jsou mými hosty. Oni mne sice také mají za hosta, ale to už je jejich starost. Ke svému městu vzhlížím nikoliv jako k souboru staveb, který vznikl v čase, ale jako k nehistorickému, mimo čas jsoucímu činiteli, který měl a má vliv na existenci lidského rodu. Sám jsem se povýšil na lidský rod, to ať mi nikdo nemá za zlé, protože já jsem já, jsem jeden a nikdy nikdo mne nemůže nahradit. To aby bylo jasno.

 Nemrzí mne, že tento přístup k věci už původnost ztratil. Nejeden můj předchůdce podobně smýšlel a zanechal po sobě své myšlenky. To proto, aby s uspokojením zjistil, že ve svém vzhlížení ke svému rodnému městu není sám, že jde o jakousi trvalou umanutost lidí určitého druhu. Rodné město je rodina, matka, první lásky a tak. Prostě tu všechno začne a s ohledem na střídání generací snad nikdy neskončí. Alespoň ne v lidském rozměru nekonečna.

(2)

 Uvažujme: Pořád se nám připomíná, jak naši slovanští předci poháněli voly, aby se konečně dostali někam, kde by to bylo k životu. Romantismus devatenáctého století přesahuje neodbytně až k nám. Šerední pohanští bůžkové, vyřezaní ze dřeva a chránění slámou a senem, čekali na vozech, kdy je konečně vybalí a dají jim příslušné místo. Na vozech jim dělali společnost starci, kteří už neměli sílu tlačit vůz blátem, ale měli pořád schopnost být rodovou encyklopedií. Poradit tam, kde mladým chyběla zkušenost a přehled.

 Bylo tomu tak? V případě našeho města sotva. Naše město vzniklo z vůle pána. Tak. Feudála. Pána nad životy a osudy poddaných. Vítka z Prčice, stolníka českého krále, sluhy s knížecími odznaky. Nebo to nebyl sluha, alespoň v našem pojetí toho slova? Každopádně dostal za služby krajinu, která se rozkládala v okolí našeho budoucího města.

 Tím si nikdo ze zdejších nelámal hlavu. Prostě tu jsme a to stačí. Před zámkem je náměstíčko s kašnou, kde havran klove hlavu Turčíkovu. V rohu za průjezdem byla škola, kde jeptišky vzdělávaly našince. To až ve dvacátém století a v jeho první polovině. Pak je fašisté někam odvlekli, stopa po nich zůstala jen v naší paměti. Velebné sestry Lydie, Valentyna, Serafina, na tu vzpomíná ten, kdo k ní chodil na francouzštinu. Vzpomněli jste si na ně, Stando Vopelko, Mařenko Budínová? Byl k nim a k nám všem čas milosrdný, když už k nám nebyli milosrdní naši současníci?

(3)

 Jsme tady od určitého času a ta chvíle je pro mne nepostižitelná. Protože žiji ve své době, je náš začátek právem v nedohlednu. Taky není důvod ho vidět. Stačí přece vědět, že je, že byl. A ta tušená vzdálenost je pak za obzorem mých představ. Dohlédnou k němu jenom nostalgií podnícené iluze.

 Dodávám už jen za sebe: Myslím na svůj konec, který mne vzrušuje. Prostě jsem. Narodil-li jsem se do nepříznivých podmínek, mohu se zeptat pouze proč? Co jsem komu udělal, že se musím plahočit tímto stoletím? Ve všech stoletích, která jsou za námi, to byla případná otázka. A taky na ni nebyla odpověď.

 Napadá mne: Proč mluvit o nepříznivých podmínkách, když jiné nejsou? Proč srovnávat, když srovnávat nelze? Stačí mi, že jsem, víc chtít mohu sotva. Buď rád, člověče, říkám si, že jsi právě na tomto místě a v tomto století.

 Beneši Třísko, co jsi viděl v očích své Marie? Oddanou rozhodnost, která přemáhá staletí? Nebo jen odevzdanost, se kterou poklekla na studenou dlažbu? Těžko je hádat. Věděla, že je prach a že v prach se obrátí. Nebo se myšlenkou vzepřela. Věřím, že vzepřela a vnukla ji potomkům, na které už nestačila dohlédnout.

(4)

 Naše město má vysokou věž, která ční nad kostelem svatého Jiljí. Hlásá do kraje: tady jsem, já pyšná zvěstovatelka slávy. Slávy svých zakladatelů, kteří dávno zmizeli v nepaměti, buditelů a kdoví koho ještě. Vedle se hrdě krčí klášter řehole svatého Augustina. Sloužila i jejich slávě a všem, kdo vyznávali jejich víru. Naše město postrádalo rebely, odpadlíky od víry. Pokud takoví byli, zvláště za husitských rebelií, jejich jména, pečlivě zatracovaná, se do obecného povědomí potomků nedostala.

 Poslední Rožmberk přešel v kritických časech začátku sedmnáctého století na stranu reformace a jeho dědici se postavili za stavovského povstání na jeho stranu. To mělo samozřejmě po porážce povstání pro Třeboň neblahý význam. Následující rekatolizace proběhla tvrdě a nekompromisně. S prověrkami všeho druhu máme svoji zkušenost a není to jistě novodobý vynález. Našinec pokleká a zpovídá se z hříchů. Co jeho svědomí? Čím platí za klid duše?

 Druhá věž se lišácky ukrývá, ale na každém kroku na ni mohli naši předchůdci narazit, byla to věž pýchy. Je to člověku dáno, aby se nadmul a s opovržením shlížel na všechny, kteří nedosáhli jeho výšky. Netvrdil bych to, kdyby to nebylo v člověku. Je to v nás, kteří jsme ve svém městě ti nejlepší. Pořád máme sklon opovrhovat malými a slabými. Kdo jsou ti malí a slabí? Vidíte. Každá doba je zná. Jsou to ti, kteří nedosáhli na kostelní lavici, kteří nejsou v obecní radě, kteří mají v obecní záložně zanedbatelný peníz, mají-li ho tam vůbec. Jak jde čas, mění se jejich kabát, paruka se už nepudruje, místo na plovárnu na Opatovickém rybníku se chodí koupat do rákosí. Později na Ostende.

(5)

 Nepřístupné hraniční hvozdy. Jak to krásně zní a co všechno se za tím skrývá. Rozptýlené archeologické nálezy dokazují, že tu lidé žili prakticky odjakživa. Jak? Těžko, nebo jinak? Jak jinak? Těžko, stejně jako jinde. Copak se v kraji, kterému Římané říkali Hercynský les, mohlo žít lehce, snadno a bez potíží? Žít znamenalo přece sehnat, zajistit, vydobýt obživu. To nebylo jako dneska, kdy se mnozí specializují na výrobu a prodej potravin. V těch dobách, které uplynuly pár set let od konce říše římské, v těchto krajích se museli všichni starat o všechno. Sice se tady už obchodovalo, ale sotva s obilím. Nejhůř na tom ovšem byli otcové zakladatelé. Ti museli vykácet, spálit les, vyrvat kořeny stromů, zrýt zemi, teprve pak sít a sklízet. Na jednu bídnou úrodu museli mít políčka tři, protože je obměňovali, aby si půda odpočinula. Hnojení, základ a podmínka úrody, je hudba budoucnosti. Jak prosté, ale kolik času a potu to stálo, než se náš předek dostal tak daleko.

(6)

 Je třeba si uvědomit určité historické souvislosti.

 Dřív, než naši předci přišli do této krajiny, byla oblast dnešních Čech známa jako Boiohemum, po našich keltských předchůdcích. Byla poměrně hustě osídlena. Když se lámal letopočet, zmítala se Evropa ve zmatcích. Jeden kmen dorážel na druhý. Své existenční problémy neuměli řešit jinak než násilím. Po staletí tady žili Keltové, Bójové, po nichž jsme dostali jméno. Na počátku nového letopočtu je nahradili Germáni. Byli to Markomani a Kvádové. Za krále Markomanů Marobuda, ale i později, putovaly zemí kupecké výpravy, zejména římských obchodníků. O pestrém kmenovém osídlení píší Tacitus i Klaudius Ptolemaios. Byla to neklidná, národnostně, použijme s nadsázkou toto slovo, velice pohyblivá oblast, kdy klid a mír byly střídány dobyvačnými válkami. Římané stáli v Podunají a tady vybudovali pevnou souvislou linii známou jako limes Romanus. Z hraničních pevností, vojenských táborů, vznikala města, odkud uplatňovali římskou moc. Tyto pevnosti měly vysoký civilizační standard. Archeologický výzkum prováděný na Moravě v Hradisku u Maršova objevil dům vybavený ústředním vytápěním, kde bazén v lázních měl vyhřívanou vodu. Pro naše předky to muselo vypadat jako zázrak.

 Přelidněná germánská území vyvíjela trvalý tlak na Řím. Bellum Markomannorum, markomanská válka, zaměstnávala Římany. Invazi vedli Germáni přes Čechy. Výsledek těchto tažení byly desetitisíce mrtvých. To se však odehrávalo mimo naši oblast, dřív než naši předci začali obsazovat tuto krajinu. Římské legie pronikaly hluboko do Boiohaema. Císař Markus Aurelius chtěl na území Čech zřídit provincii. Ke konci markomanských válek tu bylo ve stálých posádkách na 40 tisíc římských vojáků.

 Ve čtvrtém století postihl Evropu významný otřes, „stěhování národů“. Divocí nájezdníci z východu hnali do Evropy kmeny, které jim stály v cestě. Především Germány. Výsledek byl ničivý. Rozvrat kultury. Starověk končil v krvi. Teprve pak došlo na naše slovanské předky.

(7)

 Historici jsou od toho, aby objevili věcná fakta, jimi pak často boří naše představy. Hovoří o roku 1250. Asi mají pravdu, bude to první písemný zápis o našem kraji. Ne o městě, alespoň ne o městě v dnešní jeho podobě. V té době už ve Středomoří nebyla mocná římská říše. Východořímská čekala na svého kata. Roku 1250 klášter ve Světlé v Dolních Rakousích prodal díl Třeboňska. Tedy 774 let po pádu Říma. Křesťanství, které stojí u základů naší kultury, bylo Římem uznáno tak zvaným Milánským ediktem až roku 313. Tam, v Římě, měli vodovod, nedostižná filozofická díla, právní kulturu, která je po dvou tisících letech pořád předmětem studia. Kdyby o tom naši předchůdci a předci věděli, točila by se jim hlava.

 Oni tady žili v podzemnicích, na lesních cestách přepadali mnichy, kteří jim přinášeli víru ve svého boha, a topili je v bažinách. Samozřejmě že už ne ve třináctém století, to bych se musel červenat. Ale dřív určitě. Doklady o tom ovšem nejsou ani o tom, že tu naši předci už byli.

 Jestli Slovani osídlovali nynější českou kotlinu v 5. a 6. století, tak prostor na jihu, který kolem řeky Lužnice byl příhodný k osídlení, museli naši předci obsazovat někdy v 10. století. Aby mohlo být dnešní Třeboňsko nabídnuto k prodeji, musela to už být poměrně kulturní krajina a na to potřebovali nejméně dvě stě let. To jsou ovšem úvahy zaujatého laika.

(8)

 Do rákosí, až na konec Opatovického rybníka, se chodil koupat Franta Heřmánek, spisovatel.

 Poskakoval na trávě, vzpažoval, rozpažoval.

 „Kluci, čekám na jednu dámu. Až se objeví támhle mezi duby, koukejte zmizet.“

 Trpělivě vzpažoval a rozpažoval.

 „Znáte profesorku Knechtlovou?“

 „Neznáme,“ zalhali jsme. Koule nám tato dáma nadělovala zcela bezohledně.

 Bohužel nepřišla. Neměl spisovatel v Třeboni dobrou pověst.

 Tahle zvláštní koncentrace hmoty a energie, jakou vykazují zdi našeho města, je ovšem a především výraz soustředění myšlenek nebo touhy zvláštního druhu, kterou nepojmenuješ, když o to budeš usilovat, která však do vědomí přiskočí, když se zahledíš stranou. Proto se tu rodili takoví, kterým bylo mezi hradbami těsno, a odcházeli pryč, tam, kde bylo blízko ke zdrojům moci a vlivu, kde se mohli prosadit jako znalci v oborech, které u nás byly zcela samozřejmě nezvyklé.

Přirozeně že spisovatel tu nikomu nepřekážel. Byl vzat pouze na milost. Každý přece trpíme nějakou posedlostí. Jeho byla neškodná a nikomu nevadila. Těch, kteří zbystřili pozornost a hledali ve veřejné knihovně, nebylo příliš.

(9)

 Každý člověk vyzařuje tajemství, které provokuje a láká. To je to záhadné, co přitahuje muže k ženě a ženu k muži. Ono neurčité, co se nedá popsat, nehmatné kouzlo, které najednou vytryskne v okamžiku milosti. Když budete pátrat a chtít vědět, v čem to je, dozvíte se, že ve letmém pohledu, proudu řeči, vlnění boků, ale po chvíli bloudění v ojíněné paměti poznáte, že se mýlíte. Objevíte další možnosti a nakonec pátrat přestanete. K čemu to je? Člověk v sobě má něco, co v druhém probouzí trnutí kolem páteře. Když si však nedá pokoj a pídí se po příčině, když ponouká rozum, který tu prokazatelně nemá co dělat, trnutí přestane a on je chudší o naději.

 Tak pátráme po tajemství našeho města. Čím to je, že mnohé přitahuje a láká? Proč nutí hosty se sem vracet, když žijí ve svých městech a v prostředí, které je jim vlastní? Je to potřeba dočasné změny, jiných tváří, jiného prostředí, které naplní duši novými dojmy, a oni se pak rádi vracejí opět tam, odkud k nám přišli?

 Je-li tomu tak, pak změnu může host zaznamenat všude jinde, všude, kde jsou k němu lidé vlídní a poměry příhodné.

 Jezdíme k vám, protože se nám u vás líbí, odpoví dotázaný. Protože je u vás hezky, doplní odpověď.

 Nedali jste si práci, odpověděli jste, co vás napadlo, řeknu. Hezky je přece leckde. Co je „hezkého“ právě u nás?

 Jste-li v rozpacích, pomohu vám.

 Do našeho města musíte začlenit i to, co s městem vznikalo jako jeho nezbytná součást. Krajinu, která s městem tvoří jednotu. Jak postupně vznikalo město, vznikala i krajina kolem a naopak. Prostor kolem města byl jeho existenčním zázemím.

 To je jedna z podmínek, jak porozumět našemu městu, jedno z jeho tajemství. To ovšem nepoznáte, jen když se projdete po náměstí a prohlédnete si fasády domů. Musíte tady žít a brát na vědomí ono nepoznatelné, nepostižitelné, co vás vzruší, když pohlédnete do očí neznámé ženě, a co vás pak pronásleduje za bezesných nocí.

 Do tvorby krajiny vkládali našinci všechny své schopnosti. To, co tu obdivujete, rozmáchlou krajinu s barvitostí lesů, hladiny rybníků, hráze a hrázky na podzim hýřící barvami, to je to naše tajemství. Vkládá do duše harmonii a pohodu. Je tu na všechny strany blízko, a když půjdete v neděli po obědě po náměstí, bude tam klid a ticho. Něco, co je už téměř nezvyklé v této technické době.

 Jsou tu samozřejmě další tajnosti. Zapomenutá historická fakta, nejasná nebo neurčitá připomenutí historiků, tradované zvěsti o událostech, které naše předky vzrušovaly. Neurčité vzpomínky na drsná, někdy krutá období, která zanechala na našich duších šrámy. To však už nevyčtete z průčelí domů, která vyjadřují klid a rozvážnost svých majitelů.

 Kde jsou tajemství našeho města pro nás, pro zdejší? To je otázka. Na ni si musíme odpovědět sami a odpověď zveřejňovat není dobře.

(10)

 Chodím po kraji, mám ho plné oči, plnou hlavu. Čeho? Všeho, co je tu k mání.

 A co kapsa? To se zeptal posměváček.

 Kapsa prázdná. Alespoň je člověk lehký, poskočí pružně, nic ho netíží, ani svědomí.

 A co sousedka?

 Naznačil, že něco ví. Neřekl co.

 Jen si mluvte, pomlouvejte. Chodí si, chodí, kapsy děravé, oči švidravé. Sousedka? Oj, v noci se mi o ní zdá. Musím s tím jít ke zpovědi? To tak. Vyvolat ve faráři nemravné představy! I osoba svěcená je jenom člověk. Když už má dát rozhřešení, musí vědět, o co jde. Jako když kvíčala si zpívat začala.

 Tahle hospoda, nic vznešeného. Našinci je v ní dobře. Pivo může za správnou náladu. Pod stropem se plouží myšlenky. Alespoň mám pocit, že to tak nějak je. Někde ty myšlenky musí být, tady se toho napovídá, tak se myšlenky hrnou. Myšlenky? Řekl jsem myšlenky, stojím si za slovem.

 Pivo podněcuje přátelskou sounáležitost mezi pijci. Starost je pouze dodržet správné množství. Překročíš míru a jsi v jiném světě. Pak už to není nic pro mne. Oči začnou pohlížet na svět skrz mlhu. Tu je lépe vyjít ven na svět, kde je v tu chvíli třeba taky mlha, ale není tak blízko, je skrz ni vidět. V hospodě nejsou myšlenky vidět, tam jsou slyšet.

(11)

 Lhostejnost, pýcha, chamtivost? To tu všechno samozřejmě je taky. Proti tomu se neubráníš, protože to patří zatím k lidské výbavě, a jak se zdá, bude tomu tak navěky, kdy bude člověk usilovat o své zlidštění.

 Takto usilující člověk tíhne ke stabilním hodnotám. Je v tomto tvrzení jistý protimluv, protože kolem nás se všechno trvale proměňuje. Přesto mi nevyvrátíte onu touhu po stálosti. Čase, zastav se alespoň na těch šedesát či osmdesát let mého pobytu v tomto slzavém údolí! Té příští generaci přeji její jistoty, kterými zruší ty moje.

 Jaké jistoty vyjadřovala tahle kamenná hlava, prý asi Elišky z Halsu? O koho šlo, netušíte? Já také ne, ačkoliv bych vědět měl. Kdosi jí urazil nos, proto vyhlíží trochu vyjeveně. Od čtrnáctého století stála v kostele a někdy ve století osmnáctém ji prostě vyhodili. Zazdili ji do domu, do zdi hostince U Bílého koníčka, kde ji na začátku našeho věku našli a s úctou uložili na místo, kam umělecké dílo patří. Chtěl bych o ní víc vědět. Ne o té hlavě s uraženým nosem, ale o paní, která byla sochaři předlohou. Slyšet zrychlený dech, probírat se jejími vlasy, vpíjet se do pohledu modrých očí. Určitě modrých. Až se člověk zalkne, když si představí ono proudění citu, který ušlechtilá tvář předpokládá. Čas ji zbavil protivenství, potíží, kterým se člověk nevyhne a které se podepíší na duši a skutcích. Pak bych chtěl potrestat toho, kdo jí ublížil. Co to bylo za barbara, který ve shrnovacích škorních se opile oháněl nějakým nástrojem zkázy? Pak třeba litoval a ronil krvavé slzy. Ten náš svět už jiný nebude. Dobro a zlo se trvale střídají.

(12)

 Pořád se nám vnucuje otázka, zda jsme tady byli vůbec první. Samozřejmě že na tom, kdo kde byl první, v tomto světě nezáleží. On totiž nikdy nebyl nikdo někde první. Někdo konkrétní, kdo se svým prvenstvím chlubil. Historik ve spolupráci s archeologem a s dalšími téměř vždy zpochybní tvrzení o chlubivém prvenství.

 Zjištění, že historická doba je nepatrným zlomkem času, kterým se člověk prodíral k současnosti, to potvrzuje. V tom jeho proudění každý dnes zapomenutý člověk s sebou nesl něco z minulé zkušenosti, kterou postoupil tomu, kdo šel po něm. A my, střízlivě usuzujíce podle své úrovně myšlení a jednání, můžeme na své předky myslet s údivem, ve kterém by měl být obdiv.

 Když půjdete mokřinou a uvidíte tam lakušník, vězte, že ten určitě vídali i naši předchůdci. Krajinu jsme postupně měnili, osazovali kulturními rostlinami, ale blatouch bahenní tu byl vždycky doma. Žlutý kosatec si v bahně libuje, v lesních bažinách byl a je straček potoční. A co prha a jeřáb? Němí svědkové naší historické mladosti nás tiše přečkají, lhostejní k našim starostem.

(13)

 Archeologové u nás našli stopy rozptýleného osídlení. Sídliště žádné, patrně proto, že je nehledali, možná že hledali a nenašli. Přesto soudím, že naši předci nepřišli do pusté země.

 Odkud přišli? Od Dunaje, nebo od severu? Víme, že přišli později, později než jejich krajané, kteří obsadili střední část země, nazývané Boiohaemum. Někteří rakouští badatelé tvrdí, že přišli od severu, což se zdá být logické, protože na cestu vyrazili později, v době, kdy severní území už bylo obsazeno. Ať už přišli odkudkoliv, přišli vedeni touhou najít žírné louky a půdu schopnou obdělání.

 Řekneme: No, to si dali, že zastavili právě zde, na jihu Hercynského lesa. V kraji plném vody, bažin a kyselé, podmáčené trávy. Po úvaze usoudíme, že asi nebylo jiného řešení.

 Před nimi tu byli Kelti, po jejich pozdějším odchodu Markomani, Germáni. Skupiny Keltů táhly na jih, někam k Dunaji, který odděloval římskou civilizaci od „barbarica“. Do oblasti řeky Moravy přicházeli Kvádové. Tenkrát to bylo dost daleko, těmito cestami však musely táhnout kupecké karavany. Nešly sice naší krajinou, ale poměrně blízko, tak daleko, že jejich vliv musel dosáhnout až k nám.

(14)

 Proč si dávat tak nevděčnou otázku jako je – co možná bylo a co nebylo? Vždyť určitá je snad jenom současnost. Teprve za dosti dlouhou dobu ode dneška bude někdo pochybovat, zda tady v okolí ruští vojáci svého času opravdu stříleli své krajany vlasovce a pak je u lesa Hradečka uložili do společného hrobu. Ti chudáci měli smůlu, že se, většinou proti své vůli, dostali do soukolí politiky. Ubožáci, vzdychne dojatá duše. Toto hodnocení se ovšem hodí na všechny kolem. Na všechny ne, samozřejmě, ale na mnohé. Listujte v historii a bude vám úzko, odvrátíte oči a budete pátrat ve větvích lípy, roste za třemi branami, které svírají zámecké nádvoří. Ta by mohla vypravovat. O čem? Kdo si pamatuje na jarní měsíce roku 1945, ví, o čem je řeč. Že jsme to neměli nikdy lehké. Kolik tady u nás, v tomto pokojném městečku, zemřelo za posledních pár století cizích vojáků? Němců, Rusů, Poláků, Rakušanů – a to si jenom namátkou vybavujeme známá fakta, aniž bychom věděli, kdo oblékal ty bílé, červené, zelené či modré kabáty. A co naši, vesměs proti své vůli kdekým ohrožovaní. Vždyť je to pořád dokola. Nikde kolem žádná radost, jenom boj o chleba, o pozice, které ho zajišťují. Vůbec nemusí jít o všeobecná válečná vraždění. Stačí všední každodennost, řeknete, a do vědomí se přikrádají vzpomínky na černou stranu našeho života, na ty zbytečně mrtvé, okradené, zrádně obelhané.

 Jenže pak vysvitne slunce, někdo se na vás usměje a vše je rázem zapomenuto. Třeba jen na chvíli. Zase táhnete odevzdaně svou káru vstříc dalším protivenstvím. A třeba si přitom i výskáte, protože tu je naděje, nesmírně silný zdroj člověčí energie.

(15)

 Na okraji našeho města stojí dům, v určité podobě tam stál někdy od patnáctého století. Metrová tloušťka zdí je v dnešních poměrech nezvyklá. Tam nedávno, padesát sedmdesát let není v historii dlouhá doba, jeho současný majitel odkryl ve sklepě skrýš a v ní dřevěné sošky lidí odporných tváří. Jak se tam dostaly? O tom se můžeme jenom dohadovat. Někdejší majitelé domu je nějak získali, odněkud je třeba přenesli do nově postaveného stavení a uložili tam, kde bylo vhodné místo, do základů domu. V patnáctém století šlo o hříšné, odsouzeníhodné jednání.

 Kam až naše paměť sahá, vždycky nám někdo přikazoval, čemu máme věřit, co k věření odmítat. Vyznávat smíš jenom tuto pravdu! Pokud s tím, co se ti k věření předkládá, nesouhlasíš, musíš svoji pravdu skrýt ve sklepě svého svědomí. Od Bible kralické přes Husovu Postilu až po Masaryka.

 Škoda že nálezce hodil nalezené sošky do ohně. Tak byl znechucen jejich zjevně pohanským vzhledem. Nebo měl z něčeho strach? Strach je tady zatím ještě pořád doma.

(16)

 Na světě je nám dobře, přiznejme si to, i když často tvrdíme, že to nestojí za nic. Lpíme na svém současném stavu, na životě, který se odvíjí v našem prostředí, v podmínkách nám dobře známých. Otáčíme se, jak umíme, a máme co dělat, abychom obstáli. Nemáme čas uvažovat o věcech, které nám nejsou na dosah.

 Je tu nějaké dědictví předků?

 Nikde nic takového nevidím, řekne si našinec. Ovšem, připustí po chvíli, někteří mají po otci dům a pole, které výhodně prodali, pak se rozkročí a řekne, když vidí v mé tváři nesouhlas, že je tu náměstí, radnice, hráze a rybníky, a pak opět na mne zaměří pohled, co jsem tím jako myslel. To už tak je, že se každý snaží, aby po něm něco zůstalo.

 Štěstí, že nemohou ven z hrobu, předci, řekne nakonec, když nedostal odpověď. Mají to za sebou, tak ať mají pokoj.

 Dědictví předků, stovky let se tu hromadí a nikam nemizí. Objeví se tehdy, když si je uvědomíme. Oni jsou tady pořád s námi, přiznáte si. Jenže proč na ně mám myslet? Až mi mráz poskočí po žebrech. Jak to mám chápat? Každá píď země mezi hradbami je prostoupena jejich prachem. Do snu ti promluví něco, co jenom tušíš, ráno si nevzpomeneš, ale tvé myšlenky se berou cestou, o které nevíš, kde se tu vzala.

 K smíchu to je, když to tak vezmu.

 K úvaze však je, že v proudu času, který se tady snad tisíc let valí, jsme my až na konci řady. A ta řada měla své drobivé články. Kolik jich bylo? Nespočet, nemají hroby. Všichni ti dávní měli svou tvář, svá přání, která většinou nebyla vyslyšena, a svou touhu a potřebu přežít. Nepřežili. Žili tu před námi a my je cítíme všude. Máme je ve své genové soustavě, bloudí nám tělem a to snad je mně nejvíce k smíchu.