Klokočka

Lovecké legendy

Karel Bartošek

Copyright© 2022 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2000 by Karel Bartošek

Copyright© 2000 Cover and illustrations by Jaroslav Béza

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-373-2 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-374-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-375-6 (PDF na CD)

Obsah:

Závěje času

Ve stráni nad pramenem I

První hon

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

Ve stráni nad pramenem II

Šedý lovec

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

Ve stráni nad pramenem III

V pasti

I

II

III

IV

V

VI

VII

Ve stráni nad pramenem IV

O pytlácké oběti

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Ve stráni nad pramenem V

Konec starých časů

I

II

III

Ve stráni nad pramenem VI

Obora Klokočka u Mnichova Hradiště

O autorovi

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Závěje času

Muž se na chvíli zastavil, aby popadl dech. Jeho mohutnými svaly prostupovala čím dál úpornější bolest, víc a víc na něj doléhala únava. Šlachovité tělo pokryté špínou, krví z čerstvých šrámů a uschlým potem se stále častěji zachvívalo chladem a nedostatkem spánku. Byl ale lovec a toto byl celý jeho život. Sedl si na kmen vyvrácené břízy a hlava mu na chvíli klesla na prsa. Brzy ale překonal slabost, opřel se o svůj oštěp a namáhavě vstal. Přinutil nohy ke klusu – a jak běžel, vnímal ostrými smysly všechny stopy zvířete. Viděl hluboké zápory mohutných spárků, ulámané větvičky, kapky krve. Jeho chřípí dokonce občas zachytilo typický pach vyděšeného, zraněného tvora tolik odlišný od pachů zdravé, silné zvěře. Pohybem se zahřál. Vytrénované srdce pravidelně pumpovalo krev do všech údů a muž v lovecké horečce dočasně zapomněl na svou zbědovanost a nesmírnou únavu.

Už druhý den pronásledoval divokého tura. Včera ráno na něj narazil u napajedla nedaleko od chýší svého rodu. Ve chvíli, kdy vystřelil první šíp, si uvědomil, že udělal chybu. Obrovské, silou překypující zvíře zaryčelo, potřáslo mohutnou hlavou a pomalu se obrátilo na útěk. Stačil vystřelit ještě jednou, střela s ostrým kamenným hrotem tentokrát pronikla skoro celá mezi žebry do hrudníku. To však nestačilo ani na zpomalení majestátního kopytnatce. Tur jen zrychlil a za chvíli zmizel v hustém lese.

Jindy by lovec zraněné zvíře ani nezačal pronásledovat. Asi by ho zamrzela ztráta dvou skvělých hrotů, ale jejich výroba a broušení byly záležitostí žen, a tak by je oželel. Teď šlo ale o něco jiného. Na sídliště jeho rodu narazili před nedávnem bojovníci s tvářemi potřenými rudou hlinkou, kteří táhli krajem. On v té době lovil zajíce, spíš pro zábavu než jako příspěvek k obživě. Cizích bojovníků bylo hodně. Snadno přemohli zoufalý odpor mužů a všechny pobili. Odvedli s sebou několik mladších, zdravých a těhotných žen i pár dětí, které se jim podařilo chytit. Vzali také všechny zásoby – maso, kořeny a semena plodin, kamenné hroty a čepele, kůže a kožešiny. Lovec našel po návratu mezi zlámanými trámky chýší starce, děti, přibližně polovinu žen a pár mladíků a dívek. Schovali se před bojovníky do jedné z jam, v nichž byly uložené potraviny na zimu. Ta se blížila a s ní vražedný hlad. Teď byl on jediným dospělým mužem a musel rod zachránit od jisté smrti. To znamenalo jediné – přinést dostatek masa, co nejvíc kůží a šlach a uživit alespoň ty nejsilnější, aby zajistil pokračování rodu.

Zvěře ale bylo málo. Už několik posledních generací si uvědomovalo její úbytek. Jak se postupně oteplovalo podnebí, stěhovala se na sever. Krajem navíc táhly početné rody a kmeny lovců a bojovníků, které ustupující zvěř pronásledovaly, a tím ji rozháněly. Muž ulovil laň s kolouchem, věděl však, že to nestačí. Toužil po velkém, těžkém zvířeti, představujícím ohromnou zásobárnu masa a výživného tuku. A tur se mu sám nabídl. Takové obry lovili dříve vždy ve skupině, teď se však musel spolehnout jen na své síly. Těch pár mladíčků, kteří přepad přežili, nechal v sídlišti, aby chránili zbytek rodu a starali se o raněné a bezmocné. Byl sám a přecenil své síly. Znal ale bezpečně zvěř, dovedl odhadnout její reakce a schopnosti. Věděl, že tur je těžce zraněný, i když má stále hodně sil. Rozhodl se jej pronásledovat, byla to šance zajistit přežití rodu.

Zvíře prchalo velkým obloukem. Nejprve se drželo toku řeky, u které rod sídlil a na jejímž napajedle je lovec zranil. V místech, kde se voda zakousla do pískovcových skalisek, uhnul tur do lesa. Zanedlouho se dostal k širokému potoku, protékajícímu rozsáhlými bažinami, mokřady a hustě propletenými háji pokroucených bříz a olší. Válel se v bahně kolem potoka a chladil si horké rány. První šíp sklouzl po lopatce a jeho hrot se zachytil v pletencích svalů mohutné hrudi. Turovi se ho podařilo brzo zlomit. Druhá, mnohem vážnější rána zasáhla vnitřnosti a strašlivě bolela. Krátký kus ratiště vyčnívající z boku zvířete se zarýval stále hlouběji, jak se mohutná masa jeho těla obracela v kalištích. Tur občas ryčně zařval – tak silně, že to dolehlo až k uším pronásledovatele. Ten vždy ožil a znovu se vydával na svou namáhavou cestu. Zvířeti postupně ubývaly zdánlivě nevyčerpatelné síly.

Muž už ale také padal únavou. Údolí potoka bylo velmi obtížně prostupné, bosé nohy se ztvrdlými chodidly zapadávaly často až po stehna do ledového bahna. Ostré větve trnitých keřů a zakrslých stromů mu drásaly kůži až na maso a zaplétaly se do hřívy dlouhých vlasů. Už dávno ztratil kožený řemínek, který ji svazoval. Měl hlad. Kvůli nedostatku jídla si nebral na lov žádné zásoby. Po nájezdu byly příděly potravin nízké, aby se dostalo na všechny, a lovec nechtěl využít svého práva na přednostní porce. Nebojoval proti nájezdníkům, nechránil rod vlastním tělem – a teď se za to styděl.

Už několikrát měl zvíře na dohled. Jeho unavené pohyby však nebyly dostatečně obezřelé, a tak vždy nechtě způsobil hluk – přelomením větvičky, šplouchnutím vody. Tur se potom zvedl, sebral zbytky sil a rychle prchal od lovce. Tak to pokračovalo celý včerejší den a část noci.

Nakonec muž vylezl do koruny vzrostlého buku a krátce usnul. Spánek mu vrátil část sil. K ránu však přišel mrazík a lovec prochladl tak, že málem spadl z výšky na zem. Trvalo pak dlouho, než se mu v celém těle podařilo rozproudit krev. Z hladu a vyčerpání dostal lehkou horečku. Začalo mu rychle ubývat sil.

Navíc tyto končiny neznal. Jeho lidé celý život lovili kolem řeky. Na výpravy za kořistí se obvykle vydávali na druhý břeh, k velkým skaliskům, skalním městům a kopcům, kde byla vhodná místa pro různé léčky a nahánění stád divokých koní, jelenů a sobů. Na tomto rovinatém břehu, hustě porostlém lesem a skrývajícím mnoho bažinatých míst, rod moc často nelovil. Muž zde cítil pudové obavy z cizího prostředí. Nevěděl, kde jsou brlohy dravé zvěře. Občas se ostražitě rozhlédl, když uviděl stopy velkého medvěda či vlčí smečky. Věděl, že přítomnost zraněného zvířete, které pronásleduje, může přilákat pozornost jiných lovců, těch ze světa zvířat, kteří by mohli být nebezpeční i pro něj.

Do koryta říčky, kterým tur ustupoval, se vléval menší potok. Zde opět zahnul proti proudu. Porost kolem byl stále hustší. Mohutné tělo kopytníka si razilo ve spletených větvích jakýsi tunel. To usnadnilo lovci pronásledování. Opět, už poněkolikáté, zmobilizoval poslední síly a přidal na tempu. Přestal vnímat ostatní stopy a hnal se brázdou vytvořenou prchajícím zvířetem. Tur vycítil blížící se nebezpečí. Přemohl únavu, přemohl rostoucí bolest v klenuté hrudi a napínal svaly k dalším a dalším těžkopádným, ale dlouhým skokům. Lovec a jeho kořist teď závodili o život – jeden z nich vyhraje, druhý padne.

Blížil se večer a rychlost obou klesala. Muž stále častěji vrávoral a ztrácel rovnováhu v mazlavém bahně, pohyby zvířete byly malátnější a pomalejší. Potok nyní, výš proti proudu, protékal údolím. Po levé straně se svahy přibližovaly ke korytu a bažiny a mokřady poznenáhlu ustupovaly pevnější půdě. Prchajícímu zvířeti najednou přeťala cestu nová hluboká bystřina, vlévající se do potoka z pravé strany. Na její překonání mu ale už chyběly síly. Tur se proto vydal po břehu proti proudu. Po několika krocích narazil na mohutný pramen, vyvěrající z úpatí strmého svahu. Nad ním rostl rozložitý keř s prstnatými listy. Proudící voda vytvořila mezi několika pískovcovými balvany přirozené jezírko plné průzračné vody. Horkostí rozpálené, k smrti znavené zvíře s úlevou kleslo do pramenitého proudu a dychtivě pilo.

Muž teď zkrátil náskok své kořisti. Opět začal ostře vnímat turův tělesný pach. Jeho svaly pracovaly jako přesně seřízený, výkonný stroj, plíce se svíraly a rozevíraly jako kovářské měchy a jen občasné zasípění prozrazovalo značné vyčerpání. Narazil na přítok pramene a pudově zahnul ke svahu. Jeho pohyby teď zvláčněly, jak se snažil jít co nejtišeji. Pak jej uviděl. Majestátní hora svalů, porostlá bohatou hnědočernou srstí, obrovská kulatá hlava korunovaná dlouhými, ostrými a zahnutými rohy. Tur si uvědomil lovcovu přítomnost, ale už neměl chuť ani sílu dále prchat. Obtížně se zvedl nejprve na přední a potom i na zadní nohy. Obrátil se ke svému pronásledovateli, sehnul hlavu a nastavil špice rohů očekávanému nebezpečí. Z nozder se vydralo temné zamručení, předcházející hlasitému řevu.

Muž se zastavil a pevně sevřel oštěp s listovou čepelí. Také on zvrátil hlavu. Jeho instinkt mu neomylně napověděl, že nadchází rozhodující, závěrečné střetnutí.

„Ajajajajaj!“ rozlehl se lovecký pokřik jeho rodu.

Studené podzimní slunce zapadalo. V jeho paprscích se proti sobě rýsovaly dvě siluety. Obrovská masa zvířete vyzbrojeného mohutnými ostrými rohy a drobná postava lovce se slaboučkým dříkem oštěpu v ruce. Muž se rozběhl, zbraň napřaženou před sebou. Tur jej sledoval krví podlitýma očima. Když se nepřítel přiblížil na dosah, vyrazilo zvíře jako blesk s jediným úmyslem – probodnout ho rohy a zadupat do země mohutnými kopyty. S tím ale lovec počítal. Záměrně se přibližoval ke zvířeti v jedné rovině s kmenem olše, jež rostla u pramene nedaleko keře klokoče. Když zvíře zaútočilo, uskočil stranou a skryl se za strom. Tur nepatrně pozměnil dráhu pohybu, a v plné rychlosti narazil do slabého kmínku. Dřevo zapraštělo a prudce se ohnulo – tak, že spodní větve silně šlehly lovce a málem mu vyrazily zbraň z ruky. Kdyby olše nevydržela, setrvačnost řítícího se těla by smetla nejen zlomený strom, ale i muže, který by jistě zahynul. Slabý, ale houževnatý kmen však vydržel. Zapružil a odtlačil překvapené zvíře o kus Zpět. Lovec se v mžiku vzpamatoval. Sevřel zbraň pevněji a znovu zaútočil. Tvrdý, skvěle ostrý břit kamenné listové čepele se vhroužil hluboko do útrob tura. Zvíře opět zařvalo. Tentokrát to ale bylo zoufalé, smrtelné ryčení poraženého velikána. Prudké pohyby umírajícího kolosu málem muži zlomily ruce, jimiž pevně svíral ratiště. Dopředu, dozadu, na bok, zkroucené ruce roztřásla křeč, jak se nedokázaly přizpůsobit trhání turova těla. Prásk, zlomila se dřevěná násada oštěpu. Kolem vbodu začala tryskat světle červená, okysličená krev – znamení, že hrot zasáhl srdce. Obr stále ještě stál, ale už se přestal zmítat. Jeho tělem teď začaly zachvívat, jeden za druhým, stále častěji, neovladatelné záchvěvy. Najednou se rozkýval, sklonil hlavu a zvolna, jako ve zpomaleném záběru, klesl na kolena nejprve předních a potom i zadních nohou. Hluboce, temně zamručel. A to byl poslední projev jeho života. Potom se mrtvá hora masa bezvládně zhroutila na bok.

Mužovy smysly obestřela na chvíli mlha naprostého vyčerpání. Z posledních sil klesl na kolena u své kořisti, která nad ním málem zvítězila, a čelem pobil zemi na znamení úcty k poraženému nepříteli.

„Ajajajajajajaj!“ ozval se znovu bojový křik jeho rodu.

Potom lovec objal turovo tělo a sesul se na něj. Než úplně omdlel, problesklo jeho zastřenou myslí vědomí: „Lov byl úspěšný, rod je zachráněn!“

A lesy, potoky, prameny, tráva, keře, stromy, všichni živočichové, prastaré kameny a půda se v těchto místech poprvé setkaly s člověkem, novým dravcem milujícím tu nejstarší, krutou, ale nezbytnou a snad i krásnou činnost – lov.

Ve stráni nad pramenem I

Od doby prvních lovců se kraj skoro nezměnil. Uplynulo mnoho tisíciletí a zvěř stále chodila pít k vyvěrajícímu prameni a zurčícímu potoku. Jen lidských obydlí přibývalo. Chatrče a později i tesané sruby stály čím dál blíž u sebe. Lidé klučili les a přetvářeli získanou půdu na pole. Na lesním masivu kolem potoka, který později nazvali Rokytka, si ale vylámali zuby. Chodili sem občas lovit, do okrajových mýtin pouštěli na pastvu dobytek, jinak se ale tomuto lesu v hlubokém, divokém údolí vyhýbali.

Později, více než dvanáct set let po Kristově narození, postavili mniši na nedalekém ostrohu nad řekou Jizerou mohutný a pyšný klášter. Přivezli s sebou spoustu nových, v kraji doposud neznámých věcí – nástrojů, nářadí, semen, sazenic a domácích zvířat. Nejmenší a nejméně nápadní z posledně jmenovaných byli malí tvorečkové, celí šediví a vystrašení. Nic na nich nepřipomínalo středomořský původ. Králíci, tak je nazývali, spokojeně přežívali v malých kotcích. Stačila jim trocha trávy nažnuté v příkopě kolem hradeb a odřezky zeleniny z klášterní kuchyně.

Kterési noci porazil silný vítr jeden z halabala stlučených kotců a několik králičích rodin vystrašeně uteklo ze zdánlivého bezpečí kláštera, kde na ně nakonec tak jako tak čekal pekáč bratra kuchaře. Bloudili po kraji, stávali se obětí každého, i malého dravce, honily je místní děti i dospělí. Naštěstí měli jednu výhodnou vlastnost – nepředstavitelně rychle se množili. Díky tomu přežilo z několika následujících generací vždy alespoň pár jedinců a ti postupně zdivočeli. Prapravnuci původních uprchlíků si nakonec vyhrabali celou soustavu nor v písčité půdě nad pramenem u keře klokoče a zabydleli se tam. Také oni byli snadnou kořistí rysů, divokých koček, vlků, lišek, kun, lasiček a občas i lidí. Přežívali ale a vyváděli nová mláďata. Uprchlíci z benediktinského kláštera se tak stali novým druhem zvěře v české přírodě – divokými králíky.

První hon

I

Louč, kterou mlynář Havlík právě zapálil, silně zaprskala.

„To je čertův pšouk,“ zasmála se stará mlynářka, když těžce – nohy jí už nesloužily – usedala na lavici vedle svého syna. Mlynářova žena se starší dcerou mezitím hbitě přinesly na stůl mísu večerní kaše s krajáčem mléka a rozdaly lžíce. Celá mlynářova rodina i čeleď se po krátké modlitbě dala s chutí do jídla. Pracovní týden skončil. Zářijový večer tu sobotu po svatém Matouši léta Páně 1741 dýchal teplem a vláhou. Všichni se těšili na zítřejší nedělní odpočinek a návštěvu chrámu Páně ve starém Hradišti, bývalém benediktinském klášteře nad řekou Jizerou. Klid večera na okraji valdštejnské vsi Malé Bělé stvrzoval jen hukot vody v náhonu. Mlýnské kolo se v předvečer neděle netočilo, přestože teď, po žních, byly komory plné obilí. Mlynář však přísně dbal na boží přikázání, ukládající povinnost světit sedmy den sváteční, a tak v Havlíkově svobodném mlýně po sobotním západu slunce nikdo nepracoval.

Večeřeli mlčky – hospodář nikdy nebyl hovorný a na mladou chasu doléhala únava uplynulého týdne. Ještě nedojedli, když se ozval zuřivý štěkot domácích psů, ke kterým se postupně přidávali i ostatní hafani ve vsi. Všichni zpozornělí, jen mlynář se nenechal vyrušit od jídla. Za chvíli však přibyl další zvuk. Z cesty, která vedla kolem mlýna od nové kaple, zbudované Jeho Milostí panem hrabětem Františkem z Valdštejna, se ozval hovor a cinkání postrojů několika koní. Zvuky skupiny jezdců se zastavily na mlýnském dvoře.

„Co to má znamenat?“ podivil se mlynář a vstal. „jestli jsou to páni myslivci, proč se nestavili u forsta v lesovně,“ zabručel sám pro sebe a jen v košili a bos vyšel na zápraží. V houstnoucím šeru rozpoznal ke svému překvapení právě souseda, hraběcího lesního Kristiána Frecha, osazeného v nově zbudované lesovně u kaple poblíž jedné z bran právě dokončené hraběcí obory Klokočka. Doprovázeli ho dva hajní z obory a mnichovohradišťský hraběcí mušketýr s pacholkem. Jeden z hajných právě přivazoval ke svému koni dva forstovy psy, kteří se přátelsky zdravili s mlynářovými čtyřnohými hlídači.

Návštěva to byla velmi neobvyklá. I když forst často mlýn navštěvoval, nikdy to nebylo v tak pozdní hodinu – a hlavně ne s takovou družinou.

„Vítám tě, pane sousede,“ snažil se mlynář překonat divný pocit z příchozích, „tebe i pana mušketýra, pochválen buď Pán ]ežíš Kristus.“

„Až na věky,“ odpověděli příchozí sborem. Všichni již sesedli, ale zůstali na forstův pokyn u koní. Frech se vydal po dřevěných schodech nahoru na pavlač.

„Musím se tě na něco zeptat, mlynáři,“ začal lesní velmi vážně a obřadně, „ale snad by bylo lepší o samotě.“

Mlynář zahnal obě dcery – starší Kristýnu a mladší Terezii, které za ním celé zvědavé vyběhly – zpátky do jizby. Mlčky pokynul lesnímu, aby jej následoval do vedlejší komory.

„Musím se tě na něco zeptat,“ opakoval forst. „Víš, že si tebe i celé tvé rodiny vážím, ale teď nevím, co si mám o všem myslet. Už pár měsíců honíme v oboře a jejím okolí nebezpečného pytláka. Dnes ale jeho drzost přesáhla všechny meze. Pozítří se bude konat velký parforsní hon na jelena a další lovecké zábavy panstva. Je tady jeho Milost pan hrabě, na zámku nyní bydlí spousta vzácných hostí. Měli jsme pro štvanici vyhlédnutého kapitálního jelena, a ten pytlák ho dnes zastřelil! Maníkovický hajný naštěstí slyšel ránu, tak jsme mohli hned sledovat jeho stopy – a dovedly nás do tvého mlýna! Sousede, co mi k tomu můžeš povědět?“

Při Frechově řeči mlynář postupně brunátněl. Byl to člověk velmi poctivý, přísný sám na sebe i na své okolí. Ode všech vyžadoval dodržování křesťanských ctností, a proto jej podezření, které vůči němu lesní vznesl, velmi pobouřilo. Rovněž forstovi nebylo z celého rozhovoru dobře, znal mlynáře celý život. Věděl, že domácnost vede spravedlivě, na druhou stranu však věřil stopařskému umění svých psů. A ti jej přivedli do mlýna zcela neomylně. Navíc mu bylo známo, že mlynář, a dokonce i jeho starší dcera mají velmi rádi les a lov. Havlík, ač jako svobodný člověk nemusel, pomáhal ochotně panským myslivcům při větších honech a jako honce půjčoval i své čeledíny. Za to mu páni občas povolili ulovit si na panském nějakého toho zajíce či dokonce srnce.

„To, to... to snad nemyslíš vážně, pane forst!“ zakoktával se rozčilením.

„Bohužel, mlynáři, nemohu jinak. Musíme se porozhlédnout po mlýně – s tvým svolením, nebo bez něj,“ mračil se Frech, kterému byla celá záležitost čím dál trapnější.

Mlynář, pěsti sevřené, až mu klouby zbělely, hlavu skloněnou, vyběhl z komory. Vrazil do jizby a zabouchl za sebou dveře. Forst dal pokyn a jeho hajní s mušketýrem se rozeběhli po mlýnském dvoře.

Havlík ani nestihl v jizbě rozhořčeně vypovědět, jaké neslýchané nespravedlivosti se mu dostalo, když se ze ztichlého dvora ozvaly výkřiky. Psi se znovu rozštěkali. V okamžiku se otevřely dveře do jizby. Objevil se v nich lesní Frech, doprovázený hraběcím mušketýrem. Oba byli vzrušeni.

„Všichni s námi půjdete na zahradu,“ pokynul lesní, tentokrát už bez křesťanského pozdravu. „Jen paní matka může zůstat,“ dodal a otevřel dveře dokořán.

Na zahradě, která se rozkládala za stavením směrem k lesu, stála stará dřevěná stodola. V jejích otevřených dveřích už čekal jeden z hajných s hořící pochodní. Na mlatě, lehce přikryto starou slámou, leželo tělo velkého, skutečně kapitálního jelena s čistou střelnou ranou v komoře.

„Kdo o tom něco víte, raději to řekněte,“ stručně přikázal forst. Celá mlynářova rodina stála před mrtvým zvířetem jako opařená. Malá Terezka se držela máminých sukní a plakala. Mlynář si v hrůze zatápal po hrdle. Měl pocit, že se o něj pokouší mrtvice.

„Tak co, bude to? Co mi řeknete? Nepokoušejte mou trpělivost,“ začal se rozehřívat lesní.

„To není možné, to není možné, kdo to udělal, Panno Maria Sedmibolestná, kdo to udělal?“ horečně šeptal mlynář. Nikdo z jeho domácnosti neřekl ani slovo.

„Jestli se nepřizná nikdo z čeledi, musíme tě, mlynáři, vzít na zámek,“ prohlásil mušketýr. „Za pytláctví je dle císařských patentů pět let nucených prací, a toto je zvlášť odporný zločin proti jeho Milosti,“ prohlásil forst.

„Ale my jsme dnes byli všichni ve mlýně a mleli, nikdo neodešel. Pro Boha živého, to přece všichni vědí,“ rozplakala se Havlíková.

Forst byl z toho všeho nešťastný. Pořád se mu nechtělo věřit, že by mlynář nebo někdo z jeho čeledi jelena upytlačil. Znal, jak to ve mlýně chodí, a věřil zoufalému tvrzení mlynářky. Jelen v mlynářově stodole byl ale jasným důkazem – a vzhledem k situaci nemohl být shovívavý. Hrabě kladl na tento hon, první parforsní štvanici na jeho panství, velký důraz. Nedalo se nic dělat. Přes pláč a prosby celé domácnosti odváděl za chvíli mušketýr se svým pacholkem zachmuřeného mlynáře, jenž celou cestu nepromluvil, do zámeckého vězení v Mnichově Hradišti.

II

Nedělní ráno bylo na zámku mnohem rušnější než jindy. Už během týdne přijela spousta panstva pozvaného na hon připravený podle francouzského pořádku. Hrabě Valdštejn se chtěl pochlubit nově zřízenou oborou a s ní spojenými velkorysými stavbami, jež v posledních letech provedl. Zámek byl plný vzácných hostí, kteří se těšili na nákladnou loveckou slavnost. Po chodbách pobíhalo cizí služebnictvo, které pozvaní šlechtici přivezli s sebou.

Už od středy se na počest příchozích denně konaly hostiny. Na pokyn hraběte vyhrávala ve velkém sále každý den zámecká kapela, doplněná o příležitostné místní hudebníky a myslivce s loveckými rohy. Ti opakovaně přehrávali fanfáry určené pro dorozumívání na honu, aby si je panstvo lépe zapamatovalo. V sobotu se pro rozptýlení panstva uspořádala taneční merenda.

Zatímco v neděli ráno odjela většina hostů s paní hraběnkou a jejím bratrem hrabětem Des Fours na Boží služby ve farním kostele Panny Marie, Valdštejn zůstal doma organizovat poslední přípravy na hon. V loveckém salonu už na svého pána čekal vrchní hraběcí myslivec Maxmilián Pauler a všichni forstmistři z panství. Na velkém stole, jehož trnož byla zrobena z parohů jelení a daňčí zvěře, byl rozložen plán nové obory. Rozlehlým údolím v jejím středu protékal potok Rokytka, podél kterého vedla hlavní oborní cesta. K ní se z obou stran sbíhaly lovecké chodníky, prosekané ve vysokém lese do takové šíře, aby se na nich vyhnuli dva jezdci na koních. Chodníky procházely vzhůru od potoka na náhorní plošiny po obou stranách údolí až k obornímu plotu. Příčné vedené průseky je propojovaly do nepravidelné šachovnice. Po pravé straně údolí, na velké planině zvané Plana a oddělené bočními stržemi od zbytku obory, byly zbudovány hvězdicovitě se rozbíhající aleje s centrálním, nákladně zdobeným pavilonem, určeným pro plachtové hony. Nedaleko něj se nacházela soustava dřevěných zařízení pro krmení a odchyt zvěře. Pod Planami, zhruba uprostřed hlavního údolí, se leskla hladina rybníka pro pořádání vodních honů, nově založeného na protékajícím potoce. Na konci obory zářila krásná kaple zasvěcená svatému Stapínovi, patronu nemocných dnou, rodovou to chorobou Valdštejnů. Tyčila se nad čistým pramenem výtečné, a jak pověst pravila, léčivé vody, ležícím nedaleko lesovny. Protože byla vysvěcena na den svatého. Prokopa, neřekli jí místní lidé jinak než Prokopka.

Všichni myslivci uctivě povstali při příchodu svého pána. Ten dal ihned slovo vrchnímu Paulerovi.

„Toho jelena zřejmě upytlačil někdo od mlynáře Havlíka, milosti,“ spustil myslivec, „alespoň forst Frech jej nalezl v mlynářově stodole. Havlík teď sedí v zámecké temnici.“

„Na mlynáře mi to nepřipadá, Maxmiliáne, ale to budeme řešit až po honu,“ zarazil jej netrpělivě hrabě. „Teď honem řekněte, co vlastně budeme honit, když je kapitální jelen ztracen.“

„Milosti, poníženě si dovolujeme doporučit jednoho z těch velkých jelenů, co stávají v kalištní strži za Planami. Je tam lovný jelen páté hlavy a dva jeleni čtvrté hlavy. Všichni tři jsou zralí na štvanici a skoro stejně kapitální jako ten upytlačený maníkovský. Původně jsme je chtěli nechat v klidu, kdyby panstvo v týdnu ještě ráčilo uspořádat plachtový hon, ale na ten máme už odchyceno dost zvěře.“

Hrabě, který skoro všechny jeleny v oboře sám znal, s úlevou souhlasil. Věděl, že se v případě úspěšného honu nebude muset za úlovek stydět. S klidem proto přijal hlášení jednotlivých pořadatelů honu. Vrchní myslivec na plánu ukázal, kde budou mít výchozí stanoviště jízdní myslivci – pikéři, vybavení loveckými rohy. Rozestaví se i s pomocníky po oboře na hlavních křižovatkách cest tak, aby měli přehled o pohybech štvaného jelena a mohli dávat signály jeho pronásledovatelům. Mezi nimi potom budou hlídkovat pěší myslivci, vzdálení od sebe zhruba po pěti honech.

Hlavní psovod Mikuláš se pochlubil skvělým stavem smečky více než sta parforsních psů hlavně německé, ale i francouzské rasy, doplněné několika zkušenými vodiči. Ti budou vysláni jako první, aby nalezli určeného jelena a navedli na jeho stopu ostatní. K obsluze smečky rozdělené na třetiny bylo připraveno šest jízdních psovodů s lesními rohy.

Maníkovický forstmistr Josef Huňka, jenž osobně znal myslivce Svídu, vyučeného z nadání hraběte Sporcka ve Francii hře na lovecký roh, znovu přehrál všech třiadvacet signálních fanfár, jež už od středy s komentářem předváděl hostům pro zapamatování. Těmi bude hon řízen.

Když pak před polednem přišel hraběcí hejtman pozvat myslivce do čeledníku na vydatný oběd, ještě Jeho Milosti zopakoval seznam nápojů, jídel a lahůdek, které byly na zítřejší hon připraveny. A hrabě, který se musel připravit na další hostinu se šlechtickou společností, v očekávání věcí příštích docela litoval, že nemůže dál rozprávět se svými lesníky.

III

Kristýna, starší dcera mlynáře Havlíka, oděná ve sváteční sukni a jupce, procházela opatrně chodbou druhého patra mnichovohradišťského zámku. Byla na smrt unavená. Nikdo z dospělých ve mlýně po včerejšku nezamhouřil oko. Ráno bylť den Páně, a tak šli všichni, i když ve smutku, na nedělní bohoslužbu. Potom se ale Kristýna rozžehnala se svými a rozeběhla se k zámku.

Domácí služebnictvo ji znalo, bývala zde častým hostem. Už od časného dětství dělala společnost stejně staré hraběcí dceři Anně Marii. Inteligentní, v tehdejší době na dívku snad příliš rozhodná a odvážná Kristýna byla vhodnou společnicí mladé komtese, veselému děvčeti, jemuž hráli v těle všichni čerti a které brzo žádná chůva doma neudržela. Obě dívky si často hrály v zámku i v parku, a když trochu povyrostly, vyjížděly v doprovodu starého hajného Hanzla do nedalekých lesů a bavily se lovem drobné zvěře. Hajný se stal jakýmsi komtesiným osobním myslivcem a obě dívky si srdečně zamiloval.

Teď se Kristýna utíkala ke své společnici s prosbou o pomoc. Bylo po obědě. Panstvo hostující na zámku navštívilo konírny a psinec, aby si prohlédlo své zítřejší honební pomocníky. Lokaj, kterému návštěva Kristýny nepřišla divná, uvedl dívku do předpokoje komtesiny ložnice. Za chvíli přiběhla Anna Marie, jako vždy rozesmátá a rozevlátá.

„Kristýnko, to je dobře, že jsi tady! Pojď, půjdeme se taky podívat na koně. Tatíček mi slíbil, že budu moci zítra s dámami na hon. Vezmu tě s sebou. Já budu mít svého ryzáčka a snad bude volný i tvůj vraník,“ štěbetala vesele. Na konci věty se zarazila, vidouc neskonalý smutek ve tváři své společnice.

„Milosti, vy nevíte, co se stalo?“ rozplakala se Kristýna a vypověděla komtese včerejší večerní neštěstí. „Můj otec ani nikdo z čeledi toho jelena neupytlačil, všichni jsme byli ve mlýně, vždyť je nejvíc mletí, přísahám při Panně Marii,“ vzlykala jindy tak energická mlynářova dcera.

Komtesa, která znala celou mlynářovu domácnost – ráda do mlýna často zavítala na ledovou smetanu ze sklepa a na mlynářčiny vyhlášené koláče – ani chvíli nepochybovala o jejím tvrzení. V uplatňování práva na panství se však vyznala lépe než Kristýna, a tak věděla, že mlynářova situace není dobrá.

„Počkej, Kristýnko, neplač, něco s tím uděláme. Neboj se, tvého tatíčka ochráníme. Víš co,“ začala spřádat plány, „zavoláme toho starého jezevce Hanzla, snad je dnes před honem na zámku. Poradíme se s ním.“

Obě dívky věděly, že jejich věrný průvodce, který sloužil ještě otci majorátního pána, je co se týče myslivosti a pytláctví nejzkušenějším odborníkem na celém panství. Sloužící skutečně starého hajného brzo našel v čeledníku, kde se většina panských myslivců bujaře bavila. Dívky rychle Hanzla seznámily s tím, co se stalo. Ostatně už o celé věci věděl, včerejší příhoda patřila k hlavním tématům debaty u oběda.

„Já tvého otce zase tak dobře neznám, děvče,“ řekl Kristýně, „ale taky se mi moc nezdá, že by někdo ze mlýna takhle pytlačil. I páni forstmistři říkali, že jim to na vaše lidi nějak neukazuje. Nejde totiž jen o toho včerejšího jelena. Za poslední měsíc někdo upytlačil alespoň pět kusů. Zajímavé je, že pytlák loví jen ve stržích mezi Maníkovicemi a klokočskou lesovnou. To byl další důvod Frechova podezření na tvého tátu – ten má do těch míst nejblíž. Když nepočítáme lidi z Maníkovic, ty ale hlídá místní forstmistr a oba hajní.“

„No to je všechno hezké, ale co s tím vším můžeme dělat?“ přerušila hajného výklad komtesa.

„To je, Milosti, těžká věc. Já se starám o zvěř už čtyřicet let. A k usvědčení pytláka vždycky stačilo nalézt u něj ulovený kus. Museli bychom chytit skutečného škůdce přímo při pychu, abychom podezření na mlynáře vyvrátili.“

„To je ono! Výborně! Kristýnko, jdeme honit pytláka! To bude lepší zábava, než honit jelena!“ nadchla se Anna Marie pro nové dobrodružství.

„To budeme my dvě, Milosti, běhat po lese a bojovat s pytlákem?“ vyděsila se Kristýna, která rozhodně nepovažovala nápad za zábavný.

„Neboj, nebudeme samy, Hanzl nás ohlídá – a svatý Hubert bude taky stát při nás, Kristýnko. Uvidíš, dobře to dopadne. A teď rychle, pane myslivče, ty přece víš nejlíp, jak chytnout pytláka. Raď, ať může být mlynář co nejdřív doma.“

Trvalo ještě hodnou chvíli, než nadšená komteska získala pro svůj záměr oba společníky. Hajný zpočátku rozhodně nesouhlasil. Dokonce chtěl jít oznámit její plán vrchnímu myslivci. Věděl, že pronásledování pytláků je věc velmi nebezpečná. Kdyby se hraběcí dceři něco stalo, byl by za to odpovědný on – a mlynář by měl hned v temnici společnost. Laskavá a chápavá Anna Marie však svým zápalem nadchla Kristýnu, jež se chytala každé možnosti, jak očistit svého otce.

Hajný nakonec neodolal tlaku obou dívek, jež měl rád jako své vnučky. „Tak tedy dobře, slečno. Ale to vám říkám, Jejich hraběcí Milosti, váš pan otec i paní matka, ze mne dají stáhnout kůži zaživa, jestli se dovědí, co tu punktujeme. Pamatujte na to, pro lásku Boží!“

„Neboj se, já tě ochráním, nikdo se to nedozví – a kdyby, vždyť víš, že na mne tatíček dá. Potvrdím, že jsem ti vše přikázala. Ale teď poroučej ty, jak na pytláky vyrazíme. Mám se jít obléct? Pojedeme hned, že ano?“ třásla se komtesa nedočkavostí po očekávaném dobrodružství.

Hajný, na kterého trochu toho nadšení také přeskočilo, ale radil vydržet. „Dnes jsou sice páni myslivci na zámku a u truňku taky zůstanou až do večera. Ale jejich hajní s veškerou čeledí sedí před zítřejším honem v lese, bedlivě obeznávají zvěř a kontrolují přípravy Navíc je v oboře ticho, aby se zvěř neplašila. To si každý pytlák rozmyslí vystřelit. Zítra to ale bude něco jiného. Tam, kde řádí náš pobuda, je jediné místo obory, kudy kvůli stržím, skaliskům i mokřadům nevedou lovecké chodníky. Hon tudy určitě nepůjde, ten se bude odbývat na opačné straně hlavního údolí. Psi jsou naučení strhávat jelena na Planech a nepouštět ho do míst, kam se jízdní jen těžko dostanou. Zítra bude navíc všechna myslivecká čeleď do posledního pacholka i všichni psi honit pro vrchnost – a maníkovická část lesa vlastně nebude zahájená. A v tom hluku, štěkotu, výskotu a troubení se rána z ručnice zcela jistě ztratí. A ještě něco – kromě vybraného jelena bude všechna ostatní zvěř z přístupných míst tím zítřejším mumrajem zrazena a pohrne se tam, kde nebudou psí láje, koně ani lidé. Kdybych já byl pytlákem, tak půjdu lovit právě zítra – hezky si pod Maníkovicemi nerušené počkám, než mi přijde před ručnici ne jeden, ale hned několik kusů a ještě si vyberu. A nikdo si mne nevšimne, i kdybych tu zvěř střílel z děla.“

Obě dívky uznaly, že má zkušený hajný pravdu. Spiklenci, jak jejich trojici ihned Anna Marie pojmenovala, se nakonec dohodli, že se všichni zúčastní zítřejšího honu. Komtesa poprosí hraběte, aby Hanzla, který se měl původně starat o výměnu a ošetření koní jízdních myslivců, uvolnil pro službu děvčatům. Vymluví se třeba na obavy z velké společnosti a na svou nejistotu při přece jen riskantní jízdě lesem ve štvanici. Hajný všem třem obstará po páru nabitých křesadlových pistolí na obranu před útokem pytláka a ukryje je do sedlových holster – při parforsní štvanici totiž nebývalo zvykem nosit střelné zbraně, nemohli si proto vzít ručnice.

Vyjedou se společností do obory, ale hned na počátku štvanice se oddělí a přesunou pod Maníkovice. Hajný ukryje koně poblíž. Až uslyší ránu nebo třeba i uvidí pytláka lovit, tak jej obklíčí – a pak se uvidí.

Komtesa správně předpokládala, že je nebude nikdo příliš postrádat. Na hon přijela nejvyšší česká šlechta, a na místní mládež včetně vrchnosti neměl nikdo z pořadatelů honu čas. Když se spiklenci na všem domluvili, poklekli před domácím oltáříkem komtesy a krátce, vroucně se pomodlili za zdar zítřejšího spravedlivého, ale nebezpečného díla. Anna Marie se modlila s očekáváním napínavého dobrodružství, hajný s opět se probudivším strachem, či spíše hrůzou z toho, do jakého bláznovství ho ta zpropadená třeštidla dohnala. A Kristýna, ta se modlila nejvroucněji – za záchranu svého otce, celé své rodiny a za spravedlnost.

IV

Lehce zastřený, sametově hluboký, klenutý zvuk čtyř loveckých rohů doprovázených dvěma trubkami hobojem a klarinetem pronikl z čestného dvora zámku v Mnichově Hradišti do oken všech hostinských pokojů. Dnes se koná velký parforsní hon na jelena! Krásná Ranní fanfára, kterou si forstmistr Huňka nechával na dnešní den jako překvapení, příjemně budila veselou, zdobnou melodií šlechtu do svěžího, slunečného zářijového rána. Po včerejší zábavě všichni tvrdě spali. Zvěř v nové valdštejnské oboře pomalu zatahovala z noční paše do houštiny. Myslivci s čeledí a s pěti psy vodiči už od hluboké tmy skrytě hlídkovali kolem kalištní strže, kde měli svá stávaniště vybraní jeleni. Více než padesát krásných, pro parforsní hon vybraných a vycvičených koní bylo vyvedeno před zámek. Celá valdštejnská psí láje, naložená na kryté selské vozy, se už blížila ke klokočské lesovně. Kolem které pobíhalo hraběcí služebnictvo a připravovalo na vynesených stolech občerstvení pro lovce i pro lovecký personál.

Poslední akord umné fanfáry dozněl. Komorníci a komorné oblékali své pány. Valdštejn vybral pro účastníky štvanice stejný oděv – tmavozelený fráček se stříbrnými prýmky a vyšíváním, stříbřitou brokátovou vestu šedé nohavice a třírohý klobouk v barvě fráčku se stříbrnými střapci. Kabátce a jízdní sukně dam byly zhotovené ze zlatě vyšívaného sametu zelené barvy 0 dva tóny světlejší než fráčky pánů.

Snídaně se nepodávala. Služebnictvo rozneslo na pokoje pouze čokoládu se sladkými koláčky. Krátce po osmé hodině ranní zopakovaly lovecké rohy na nádvoří hlavní motiv ranní fanfáry, tentokráte v rychlejším tempu. Zvaly tak panstvo k odjezdu do honitby. Šlechtici a jejich dámy se začali po chvíli trousit ze zámku. Někteří si ještě za chůze připínali tesáky. Pro hosty, jež se nemohli, nebo nechtěli zúčastnit štvanice na koních, bylo připraveno šest lehkých kočárů. Na ostatní čekali jejich nebo valdštejnští koně. V kavalkádě převládali bělouši a ryzáci, podle tehdejších představ zvlášť vhodní pro tento druh lovu.

Hosté procházeli ke svým koním špalírem myslivců a jejich pomocníků. Ti z pikérů, kteří ještě nebyli v oboře, přitom troubili zpěvnou fanfáru Přivítání panstva. Hrabě Valdštejn stál jako pán myslivosti a honu na konci špalíru a radostně, i když přece jen s obavou 0 výsledek dnešního honu, přál vzácným hostům dobré ráno a dobrý lov. Společnost byla opravdu vybraná – zvědavost, jak vypadá nová valdštejnská obora, přivedla na hon skutečný výkvět šlechty, jejíž zálibou byl hon. K nejvzácnějším hostům patřil hrabě Ferdinand Kinský, nejvyšší lovčí království českého, vlastně hlavní český myslivec. Valdštejnovo pozvání přijali i hlubocký kníže Schwarzenberg a slavný znalec a organizátor parforsních štvanic kníže Fürstenberk, seděním na Křivoklátě. Přijel i mladý pán Sweet-Sporck, synovec hraběte Sporcka, hlavního propagátora francouzského pořádku honů a zakladatele Řádu sv. Huberta. Nechyběl ani Valdštejnův soused, sobotecký hrabě Jan Rudolf Černín a další velcí šlechtičtí myslivci, vesměs rovněž majitelé obor a pořadatelé parforsních honů.

Celý jednotně oblečený průvod doprovázený jízdními myslivci v soukenných kazajkách stejné barvy jako panské fraky se dal zvolna na cestu k valdštejnským lesům. Myslivci troubili fanfáru Pochod panstva. Jezdci i kočáry dorazili po necelé hodině k horní oborní bráně. Byla otevřená. V jejích veřejích stálo z každé strany po dvou mužích z myslivecké čeledi s loveckými rohy. Již z dálky troubili vstříc přijíždějícím. Přivítání panstva a pikéři z průvodu jim ozvěnou odpovídali, dokud všichni neprojeli branou. Odtud vedl široký lovecký chodník osázený dubovou alejí přes náhorní plošinu a pozvolna se svažoval k hlavní cestě v údolí Rokytky. Nádherným, širokým, parkově upraveným údolím dorazili lovci za necelou půlhodinu až k oválné kapli sv. Stapína. Ten vyvěral pod keřem klokoče, podle něhož dostala jméno celá obora. Pramen byl sveden do klenutého koryta pod terasou, ozdobenou sochami svátých. Podél kamenného zábradlí terasy stáli lokajové v livrejích a myslivci s loveckými rohy. Před otevřenými dveřmi kaple vítal příchozí oltář s monstrancí. Pod terasou u potoka byly postaveny lavice pro dámy a starší šlechtice. Panstvo sesedlo z koní na rozlehlé posečené louce, která se směrem ke kapli zužovala. Ještě než se všichni usadili, zazněly první akordy svatohubertské mše, složené pro tuto příležitost pražským skladatelem Vackem.

V

VI

VII

VIII

IX