BROUČCI NA KOLOTOČI

Romana Szalaiová

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1993 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by iimages and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-044-1 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-045-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-046-5 (PDF na CD)

BROUČCI NA KOLOTOČI

ANEŽČINY NAROZENINY

NÁVŠTĚVA STRÝCE ALFONSE

JAK LUKÁŠE ODNESLA ŽLUVA

U RYBNÍČKA

JAK SE Z BARBORKY STAL MOTÝL

JAK NEZBEDA ZÁVODIL

O HADU ŠUSTÍKOVI A JAK SE MAMINKA VDÁVALA

ZAČALA ŠKOLA

BROUČÍ MIMINKO

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

BROUČCI NA KOLOTOČI

Pod velkým stéblem rákosu seděl brouček Nezbeda. Měl roztažené krovky a rozčileně mrskal tykadly. Díval se na vodní hladinu, kde vodoměrka měřila vodu malým rozkládacím metrem.

Mhouřila oči do slunce a dlouhé nohy měla obuté v malinkých galoších. Tu a tam mrkla na břeh a zamávala broučkovi Nezbedovi, který se dnes kdoví proč vůbec neusmíval.

Vodoměrka doskákala až k němu a řekla: „Ahoj, Nezbedo, co je ti? Nechceš si zaplavat?“

Nezbeda jen cosi zabrumlal, protože měl mrzutou náladu.

Po břehu pospíchala housenka Barborka. Byla už pěkně zakulacená, hezky proužkovaná a celá chlupatá. Nesla si v podpaží kousek listu, a když do něj kousla, příšerně se zašklebila. „Fuj, ten je trpký,“ hudrovala a zahodila ho do vody, až omylem pocákala opalující se vodoměrku.

Potom vyndala hřebínek a naklonila se nad vodní hladinu jako nad zrcadlo, aby se mohla učesat. Vodoměrka jí to ale oplatila a postříkala Barborku tak, až z ní kapala voda.

Nezbeda se konečně rozesmál. Rozčilená housenka se nejprve naježila a potom odsoukala své vypasené tělo o kousek dál.

Tam se spokojeně povalovala ploštice Hortensie.

„Už brzy ze mne bude motýl,“ chlubila se jí housenka, zatímco se sušila na slunci.

Ploštice jen přikývla a mlsně se zadívala na červenou lesní jahůdku, olízla se a zabodla do ní sosák.

Kolem právě běžel brouček Čipera. „Neviděli jste hlemýždě?“ ptal se zadýchaně. „Nemohu ho dohonit.“

„Asi tady byl,“ rozhlédl se Nezbeda „Jen se podívejte, jak je to tady všude oslintané.“

Zpod velkého lopuchu vykoukl hlemýžď. „Cože?“zeptal se, protože byl mírně nahluchlý. Nasměroval tykadla na jednoho broučka po druhém, pak zalezl do domečku a vyndal si brýle.

„Šneku, potřebuju trochu lepidla na poštovní známku,“ řekl brouček Čipera.

„Tak jo,“ přikývl hlemýžď hlavou a Čipera mu připlácl známku na oslintanou hlavu. Šnek jí olízl a Čipera běžel rychle pryč, aby lepidlo neuschlo.

Zpod listu vykoukla žížala. „Ahoj,“ řekla.

Tlustá housenka Barborka k ní dolezla a dala se s ní do řeči.

„Dobrou noc,“ zívl šnek a šel si ustlat peřiny.

„Nezbedo, musíš už domů,“ volala maminka Nezbedová.

„No jo, vždyť přijdu za chvíli,“ mávl rukou Nezbeda.

„Takhle se mamince neodmlouvá,“ pískla komářice Andula. „Asi tě ďobnu.“

Nezbeda si postavil hlavu a maminku neposlechl. Vydal se k lesu a kopal teniskami s maličkatými růžovými tkaničkami do pískových zrnek. Potkal druhého malého broučka, Hopsíka, a utíkal k němu.

„Hopsíku, pojď se povozit na stonožce, lákal ho Nezbeda.

„Já to na vás povím,“ řekla beruška Hrozinka.

„Buď zticha, nebo tě hodíme do vody,“ vyprskl Hopsík. Beruška se rozplakala a broučkům to přišlo líto.

„Už vám nebudu nechávat opisovat domácí úkoly,“ kňourala.

„Víš co, pojď se s námi povozit na stonožce,“ navrhl rychle Nezbeda.

„Tak jo,“ kývla beruška tykadly a utřela si nos.

Stonožka lezla stále dokola jako na kolotoči a vykřikovala: „Jednu borůvku za povození, jednu malinu za dvě jízdy!“

Brouček Bubík, trochu tlustý brouček s rovnátky, právě koulel velkou jahodu od tatínka.

Stonožka se mlsně zasnila a zapletly se jí nohy. Měla jich sto pět, proto to byl velký pád. Odřela si nos a zamračila se. „Chvíli si odpočinu,“ řekla si a zakousla se do jahody.

„Můžeme se povozit s tebou?“ zamrkala beruška na broučka Bubíka.

„Tak jo,“ řekl hodný brouček.

Stonožka si zatím odpočinula a křikla: „Nasedat!“ Celá záda měla natřená na červeno a na hlavě měla macešku. 

Broučci nasedli a vesele se vozili. Teprve večer letěli domů. Jenom Bubík neletěl, protože byl příliš vypasený a také by mu cestou mohla vypadnout rovnátka.

Táta broučka Nezbedy se už velice zlobil a nasekal Nezbedovi stéblem trávy na zadeček. „To nevíš, jak moc se už maminka o tebe bála?“ zeptal se. Potom si šel přečíst broučí noviny Luční zpravodaj pod lucerničkou, kterou mu půjčila světluška.

Nezbeda fňukal a třel si bolavý zadeček. Jeho maminka si povídala se světluškou Fosforkou. Nezbeda se k nim dobelhal a pěkně pozdravil.

„Koukejme, broučku, snad jsi nezlobil?“ ptala se světluška.

Maminka ho objala a řekla: „Copak nevíš, jak jsme se o tebe s tatínkem báli? 

Nezbeda sklopil tykadla a pak mamince slíbil, že už se nebude nikde večer toulat.

„Víš co, jdi už spát,“ řekla maminka. „Tohle se pro tebe stejně nehodí. Světluška právě vypráví, jak se bude vdávat.

„Tak dobrou noc,“ řekl Nezbeda a odlétl do postýlky. Spal tam ještě jeden mravenec, co u nich bydlel. Tiše chrupal, až to hvízdalo. Nezbeda za chvíli usnul také a zdály se mu hezké sny.

ANEŽČINY NAROZENINY

Nejprve začalo trochu poprchávat a potom na palouk nakoukla ještěrka Anežka. Mrkala hezkýma očima a rozhlížela se. Broučky nelovila, jenom si s nimi chodila povídat. Vůbec si nevšimla kudlanky nábožné, která byla jako obvykle v rozjímání a pilně se modlila.

Anežka ji pozdravila a kudlanka sebou trhla. „Pán Bůh s vámi,“ řekla a otočila se.

Už k nim pospíchala komářice Andula, vesele si pohvizdovala a hned se zastavila u ještěrky. „Mám dnes narozeniny,“ řekla Anežka vážně. Jenom nevěděla kolikáté, protože uměla počítat jen do tří.

Komářice se tu novinu rozletěla povědět ostatním. Prvního uviděla brouka tesaříka, který nesl velké prkno na stavbu. Dlouhá tykadla mu vlála ve větru kolem hlavy. Pozorně vyslechl Andulu a utíkal to na staveniště povědět ostatním broukům.

Nejvíce zde ale bylo mravenců, kteří nosili jehličí a byli nejpracovitější. Když byla svačina, rozhodli se připravit ještěrce překvapení.

Pavoučice jí upletla dlouhou šálu, měla jí za chvilku, a ještě čepici s bambulí.

Všechno to zabalili do velkého listu, převázali stéblem rákosu a poprosili včelky o trochu medoviny.

Tesaříci přinesli velké lavice, cvrčci ladili housličky a motýl Amadeus tančil. Bylo to krásné.

Ještěrka Anežka dojetím slzela jako želva. Žížala se vlnila v taktu hudby, pavoučice si vyrobila malou harfu a drnkala na ní.

Všichni pili medovinu, i broučci Nezbeda a Hopsík si lízli, až se jim točila hlava.

Ještěrka nakonec rozbalila list a nasadila si kulicha. „To je dobře, už bude brzy zima,“ řekla a kýchla si.

„Pozdrav pánbů,“ prohodila kudlanka.

Teprve za chvíli dorazili další gratulanti, jako například hlemýžď a moucha Máňa. Pozdravila se s Anežkou a hned zanořila sosák do lučního zvonku s medovinou.

Jen motýl s motýlicí Hortensií nepili, protože by jim zhrubl jemný motýlí hlas a nemohli by zpívat. Oslava trvala až do večera. Mravenci slavili, že na palouku nejsou mravenečníci, hlemýžď zase, že si postavil novou verandu.