Andrew Hall

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2012 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright©2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-43-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-44-0 (ePUB)

1

Městečko Borgentown se toho sychravého říjnového podvečera celé zahalilo do mlhavého šera. Vydechovalo napovrch mírumilovný klid, ale byl to klid dřímající šelmy, jak napadlo Barbaru Langovou. Svištěla právě v otcově bílém chevroletu po ponuře liduprázdné Sheridan Street.

Chvíli zaváhala a pak obrátila vůz na cestu, vedoucí k vyhlídkové hoře, která zdvíhala svůj hřeben s nenucenou hrdostí vysoko nad Sleepland.

Zkušeně zaparkovala a vzpomněla si, jak ji řídit a postarat se sama o sebe naučil strýc Ronald. Při vzpomínce na něho zesmutněla. Nebylo to dlouho, co zemřel. Vše, co jí po něm zbylo, byla jen záliba ve všem tajemném a spousta herbářů a starých knih zabývajících se bílou magií. Ty byly bohužel většinou napsány v hebrejštině.

Vystoupila a kolem ní se rozprostřela celá malebná pahorkatina Sleeplandu objímající malé jezero Green Lake, na jehož hladině se už začal přízračně zrcadlit bledý měsíc.

Nebe v tu chvíli ještě více potemnělo. Barbarou projelo zimničné mrazení při prvním z poryvů větru. Temné siluety holých stromů k ní začaly vztahovat kostnaté, hrůzně zkroucené paže větví a od jezera se ozval havraní křik.

„Teď bych nechtěla být za nic na světě sama v Hawkshillu,“

zabrumlala si sama pro sebe a prohrábla si neposedné tmavohnědé mikádo.

„Se mnou by ses tam nemusela bát,“ ozval se jí u ucha sametový hlas.

Lekla se, až nadskočila.

„Čekala bych tady spíš hradní strašidlo, než tebe, Veene.“

„Nebo vraha,“ zašklebil se v šeru Michael Veen. „Byla bys snadný terč. Nejsi moc opatrná.“

Barbary se opět zmocnil nepříjemný pocit, že od té doby, co se o ni začal Veen zajímat, má ve všem smůlu. Nebo spíš že ji obestupuje jakési nedefinovatelné démonické fluidum vyzařující z jeho osoby.

„Špehuješ mně?“ vyjela na něho.

Jen se opět usmál a pokrčil rameny.

„Co mě pořád otravuješ, Veene!“ vybuchla jako malá rozběsněná sopka.

„Kvůli mně umřel tvůj strýc Ronald, to už znám,“ rozhodil bezmocně rukama. „Nemůžeš si už vymyslet něco lepšího?“

„Jo, je to tak. Nebýt toho, žes ho tak rozčiloval svými diletantskými názory, když ti u nás tenkrát vysvětloval, jak pracovat s magnetickým kyvadlem, byl by ještě naživu.“

„Dostal infarkt, malá. Dostal by ho tak jako tak. A řekni mi, kdy už se konečně naučíš říkat mi Michaeli.“

Barbara mu pohlédla do tmavých záhadných očí. Mohla se do nich dívat jen proto, že na ni právě hleděl. Veen byl totiž o hlavu a půl větší než ona. V šeru, které kolem nich zavládlo, ačkoliv bylo teprve něco po páté, jenom tušila obrysy jeho dlouhánské postavy. Poodešla tedy k chevroletu a rozsvítila dálková světla.

Veen ji následoval.

„A kdy ty se odnaučíš říkat mi malá?“ prohrábla si Barbara lesklé vlasy. Proč ji neustále tenhle podivný kluk sleduje? blesklo jí hlavou. Radši se ho na to nezeptala.

„Znáš historii hradu Hawkshill?“ nadhodil Michael místo odpovědi.

„Myslíš naši školu, jako že tam straší duchové mrtvých,“ pokývla Barbara hlavou.“

„Hrad Hawkshill byl panským sídlem v Anglii, někde poblíž skotských hranic...“

„...dál ten příběh znám, a pak ho ten prachatý náfuka Blackstone nechal převézt na lodích kámen po kameni do Borgentownu a přes léto v něm žil,“ pokračovala Barbara. „K stáru ale odkázal hrad městu. Myslím, že tu udělali nějaké provinční muzeum.“

„Jeho sbírky potom rozprodali ve velké aukci,“ přikývl Michael hlavou, „a z výtěžku přestavěli hrad Hawkshill na naši střední školu.“

„Brrr, straší tam v noci, říká se to.“

„To víš, že jo, starý lord Parsley a jeho kocour,“ smál se Veen.

Přešel až těsně k Barbaře a vztáhl k ní ruku. „V sobotu pořádám mejdan u nás doma. Hrozně rád vás s Dianou uvidím.“

„Nezlob se, ale musím už jet, Veene.“

„Ahoj, malá,“ dotkl se její tváře.

Když Barbara zdvihla hlavu, už vedle ní nestál. Vypařil se.

Jako přízrak.

Snažila se nastartovat auto a tiše u toho klela. Když motor zapředl, vyrazila prudce, až pneumatiky zasvištěly. Snažila se urovnat myšlenky v hlavě, ale neustále myslela na to, jak ten dlouhán na ni civěl. V tom se jí zatočila hlava, jako by byla omámená, a ke všemu místo brzdy sešlápla plyn.

Jenom koutkem oka zahlédla, jak se před kapotou chevroletu mihl stín. Ucítila náraz a přes přední sklo přelétlo cosi černého. Barbara vyšla z auta a nevěřícně se dotkla tmavé tekutiny na něm.

Byla to krev.

Zabila snad někoho? Cítila, jak se chvěje a jak do ní poprvé vstupuje jakási podivná, nadzemská síla a téměř ji nadnáší nad zem. Hledala tělo na silnici za autem, ale všude byla tma.

Klesla na kolena a tápala rukama. Nahmátla sametové psí tělo. Dotáhla je až k autu, zatímco jí po tvářích stékaly velké krůpěje slz. Byl to černý ohař; zjistila, že jeho srdce už nebije. Všimla si, jak zvířecí krev batikuje rukávy její bílé blůzky. Ruce měla jako dva rudé květy. Rychle si je otřela o trávu.

Zdálo se jí, že zdálky slyší zvuk bubnů, a vzpomněla si, že se jí o něm už mnohokrát zdálo. Viděla v duchu africkou savanu a na ní se u malé chatrče sklání muž tmavý jako půlnoční krajina nad zabitou černou šelmou.

Dál si sen už nepamatovala.

Nasedla znovu do vozu a odbočila na Woodland Street směrem ke Garden City. Byla rozrušená svojí večerní příhodou natolik, že jela víceméně automaticky směrem ke staré vile s novou fasádou. Byla doma.

V oknech kuchyně se svítilo. Barbara kolem ní tedy proklouzla a zamkla se v koupelně, kde z potřísněných rukou smyla nejprve zasychající zvířecí krev. Pak se převlékla a šla se navečeřet.

Otec zdvihl hlavu a zabrumlal: „Ahoj, kotě, rád tě vidím.“

Byl šéfem restaurátorské firmy, jež právě opravovala kapli dovezenou z Anglie spolu s Hawkshillem. Jako vždy držel v ruce mobilní telefon.

„Ahoj, tati, kdy už ti ten mobil přiroste k uchu?“ řekla Barbara.

Paní Langová se zasmála. „Hned ti opeču steak,“ obrátila se ke své dceři.

„Díky, mami. Už hlady šilhám.“

Pan Lang rozevřel noviny a hledal jako obvykle pro rodinu nejzajímavější zprávy. Zarazil se a tiše hvízdl.

„Lidi, píše se tu o nás. Tedy skoro o nás. Vždyť Woodbridge je odsud co by kamenem dohodil.“ A četl: „Ve městě Woodbridge došlo včera ve večerních hodinách k brutálnímu zločinu. Dva krámky prodávající starožitnosti na West Street navštívil maskovaný lupič a odnesl odtud tradiční vyřezávané předměty, zvláště sošky. Jedná se zřejmě o loupež na objednávku. Jeden z prodavačů ze zmíněných starožitnictví byl zavražděn mezi desátou hodinou a půlnocí.“

Rodina pozorně naslouchala.

„Ještě aby se ten někdo nezačal zajímat také o Borgentown,“ podotkla matka.

Barbarou projelo opět to zvláštní zachvění.

„V domě u Evertů mají přece takovýchhle starožitných ptákovin plno,“ ozvala se. „Musím to jít Dianě říct.“

„Vrať se domů do deseti,“ zavolala ještě paní Langová za mizející dcerou.

„Neměla by se radši nikde toulat sama,“ podotkl Barbařin otec a složil noviny v klíně.

„Kdo jí v tom pořád podporuje a půjčuje jí auto?“ ohradila se jeho žena.

Henry Lang radši mlčel.

„Nikdo nemůže vědět, co všechno se ještě může po té vraždě ve Woodbridge stát,“ dodala paní Langová se svou obvykle neomylnou intuicí.

2

Barbara to měla jen kousek cesty přes park mezi ztemnělými křovinami. Zdálo se, že z nich směrem k ní vystupují obludné, dotěrné stíny.

Pocítila chlad a zavrtala se ještě hlouběji do nového rudého svetru od matky.

Náhle něco napravo od ní zašramotilo. Vyjekla.

Cosi jí prolétlo těsně nad hlavou.

„Tatíí,“ vykřikla.

„Byl to nejspíš noční pták nebo netopýr,“ uklidňovala sebe samu.

Zastyděla se za svou trochu dětskou reakci a rozeběhla se směrem k velkému oprýskanému baráku naproti ní.

Zdálo se jí, že za ní někdo běží, ale možná to byla jen ozvěna jejích vlastních kroků. Neohlížela se.

Vtrhla do domu Evertových téměř bez dechu a pevně za sebou přibouchla dveře. Jestli to nebyl zas Michael Veen, přemítala s nelibostí. Špehuje ji, to je jasné.

V domě Evertových se nikdy nezamykalo, jakkoliv nebezpečné se to zdálo. O bezpečnost početné rodiny se staral jen hluchý retriever Benny.

„Co se má stát, stejně se stane,“ jako by Barbara slyšela osudový hlas paní Evertové. Ostatně ta už jí také spěchala vstříc.

„Nazdar, Barbie,“ halekala v rozlehlé vstupní hale. Takhle si ji překřtila právě ona. Pracovala jako úřednice v pojišťovně, což jejímu typicky uvolněnému chování příliš nenasvědčovalo. Barbara si s tím nedělala nikdy hlavu a časem „spolkla“ i tu přezdívku.

„Ta moje drnda se tě nemohla dočkat, tak se šla na chvíli natáhnout. Jen ji klidně vzbuď, spí tak často, že se z ní za chvíli stane jezevec.“ Šibalsky přitom zamrkala.

„Nebojte se, paní Evertová,“ odpověděla Barbara a hnala se raději nahoru po starodávném točitém schodišti lemovaném hlavami vycpaných zvířat.

Pamatovala si, že když byla malá, tak se jich bála. Stejně jako Dianina stařičkého dědy Franka Cottona.

Otevřela vrzající dveře do Dianina útulného „doupěte“ v podkroví. Diana už byla vzhůru a protírala si ospale oči.

„Ahoj, Barbie,“ napodobila svou matku a obě se rozesmály. Pak odložila učebnici fyziky, se kterou předtím unaveně usnula.

„Co Michael, doufám, žes ho zase – úplnou náhodou – nepotkala?“ dobírala si ji zrzka dál a uvolnila s výmluvným gestem místo vedle sebe na posteli.

„Že váháš, dokonce nás obě pozval na mejdlo v jejich bejváku.“

„Půjdem tam?“

„Ne.“

„Jak myslíš,“ pokrčila Diana rameny.

„Víš, že našli zavražděného starožitníka ve Woodbridge?“ oznámila jí spolužačka.

„Nekecej?“ vykulila Diana oříškové oči a pak se zarazila.

„Slyšíš to?“ drcnula do Barbary.

„Co?“ pohlédla na ni její kamarádka nechápavě.

„Jak to – co? Kroky. Někde na půdě. A teď zase. Barbie, já mám strach...“

Obě se k sobě přitiskly jako poděšená ptáčata.

„Co když je to děda Frank?“ zamžikala Barbara dlouhými řasami.

„Pojď se tam podívat,“ navrhla jí Diana. Teprve cestou po červotočem rozežraných schůdkách ji napadlo, kdo by to také mohl být.

Ten vrah z Woodbridge!

3

Barbara Langová sáhla na kliku. Ozvalo se hlasité cvaknutí a zrezlé panty pomalu povolily. Obě kamarádky ovanul zatuchlý vzduch půdy a zároveň slyšely, jak praskají stará prkna podlahy.

„Barbie“ zahlédla koutkem oka, jak podkrovním oknem mizí dlouhý stín. Někdo jí sáhl na rameno.

Vykřikla.

„To jsem já, “ zašeptala Diana.

„Někdo tu byl,“ zakňourala Barbara. „Vyskočil oknem.“

„Nešil, taková výška,“ uklidňovala ji kamarádka. Asi tu jen praská rozeschlé dřevo. Je to tu staré jako Babylonská věž.“

Barbara vešla jako zhypnotizovaná dovnitř. Z temných koutů se tu na ni šklebily dřevěné masky ověšené peřím z exotických ptáků, ze stojanů trčely domorodé oštěpy a všude bylo plno zajímavých starodávných truhel a zaprášených loveckých trofejí.

Bylo to království cestovatele Franka Cottona.

Jedna z masek se s rachotem zřítila na zem. Obě se ohlédly tím směrem.

Nic než závěje pavučin.

„Tady je nepořádek,“ řekla Barbara, aby zahnala nepříjemný pocit kolem žaludku.

„Jé, pojď se podívat,“ zavolala na ni Diana. Otevřela právě jednu z truhel plnou starodávného oblečení.

„To je senza,“ zaplesala. Držela v rukou barevný kašmírový šátek, z jehož záhybů náhle něco vypadlo a s bouchnutím dopadlo na zem.

Barbara přiskočila a rychle ten předmět zdvihla. Uvědomovala si, jak se potí a po celém těle jí naskakuje husí kůže. Znovu ji dnes přepadla slabost následovaná pocitem nezvyklé síly. V hlavě se jí ozvalo dunění tamtamů provázené řvaním divokých šelem.

V tom jí Diana předmět vytrhla z ruky. „Ukaž,“ zavelela. V ruce držela nevelkou, hrubě otesanou sošku z tmavého dřeva.

„Vypadá to jako malý moai,“ řekla Barbara nepřirozeným hlasem, jaký mají lidé v transu.

„To je nějaký debílek,“ zachechtala se Diana ztřeštěně.

„Podívej na ten prasečí ksicht,“ smála se už úplně nekontrolovatelně a pak se to stalo. Diana se začala prudce chvět a její údy roztančil divoký třes. Pohlédla na Barbaru, která bezděčně ustoupila o krok zpět.

Tvář měla hrůzně zkřivenou a z úst jí vytékala pěna podobná zubní pastě. Ale nejhorší byly její oči. Pojednou v šeru půdy zaplály jako světla divého zvířete a Diana, nebo to, co ji ovládalo, řeklo hlubokým hlasem: „Kulunga!“

Vztáhlo to Dianinu křečí sevřenou ruku, podobnou pojednou ptačímu pařátu, směrem k Barbaře.

Barbara si zoufale vzpomněla, co by asi udělal strýc Ronald.

„Ve jménu sedmera světů světla, vyjdi z ní, démone...!“ zadeklamovala a opsala ve vzduchu magické znamení.

V tom okamžiku spadlo Dianino tělo bezvládně na zem. Vypadalo nějaké scvrklé, jako tělo vypuštěné nafukovací panny.

„Zrzečku,“ dotkla se Barbara zlehka Dianiny hlavy. Její kamarádka ležela naznak a oči měla obrácené v sloup.

„Barbie“ zazmatkovala a chtěla jít zavolat pomoc. Pak se znovu vrátila a pořádně Dianu profackovala. Ta slabě zavrněla: „Gombala...“ a začala se pomalu probírat k životu.

„To jseš ty, malá,“ ozvala se Diana ještě z polospánku.

Teprve teď se Barbary opravdu zmocnila panika.

„Veene...“ zatřásla s poddajným tělem. Zdálo se jí, že v té chvíli zaslechla hlas Michaela Veena.

„Co je,“ vydechla Diana a posadila se.

„Pojď, doprovodím tě do pokoje“, řekla dlouhonohá tmavovláska a podepřela vyčerpanou kamarádku. Sošku malého moai přitom zastrčila pod svetr.

Uložila Dianu opět do postele a vydala se do suterénních místností domu Evertových, kde žil podivín děda Cotton. Chtěl být stále sám se svými vzpomínkami, které občas vyplouvaly z jeho zpola šíleného mozku a jimiž pak oblažoval příslušníky rodiny – a nejen je.

Zaklepala. Jako obvykle se nic neozvalo, a tak vešla dovnitř.

Frank Cotton seděl mlčky ve velkém houpacím křesle a kouřil, ponořen do sebe. Měl jeden ze svých stavů, kdy vůbec na nikoho z okolí nemluvil. Barbara došla až k němu, ale hleděl jakoby skrze ni. Až když vytáhla zpod svetru dřevěného moai, vytřeštil zrak a řekl jí: „Neuneseš sama řeč šelem.“

Potom si odkašlal a znovu nesmyslně promluvil: „Kolébka a její dítě.“

Do místnosti právě vstoupila paní Evertová.

„Jestli chceš něco od dědy vědět, přečti si raději některou z jeho knih... Počkej,“ položila na stůl tác s jídlem a natáhla se do jedné z polic pro zaprášený tlustý sešit popsaný Cottonovými pamětmi. „Cestoval všude možně po světě a natahal domů plno haraburdí.“

Paní Evertová se trochu rozčilovala. „Snad Diana zase nešla spát?“ pohlédla na Barbaru.

Barbara se starostlivě usmála. „Nebylo jí dobře.“

„Tak to já se na ni radši dojdu podívat,“ řekla Dianina matka a zatřásla dědou Cottonem.

„Franku, vystydne ti jídlo, kdo se má s tebou pořád zlobit!“

„Lvice vždycky krmily své lvy,“ odsekl nejstarší člen domácnosti Evertových.

Když viděl, že obě odcházejí, zavolal za Barbarou: „Něco sis tu zapomněla, je tvoje,“ a vtiskl jí sošku moai do ruky.

„Ber, dokud děda dává,“ podotkla paní Evertová. Zběžně figurku ohodnotila pohledem: „...může to mít i nějakou tu cenu, ale pro mě je to jenom krám navíc.“ Tím skončila.

Stále ještě zmatená Barbara zastrčila tedy tu magickou věc do kapsy a po hlasitém „Nashledanou“ odcházela pryč.

Zdálo se jí, že jí retriever Benny tiše odpověděl.

„Už asi šílím,“ zavrčela pro sebe a zabouchla za sebou dveře.

„Kulunga,“ zaznělo najednou dunivě někde uvnitř její bytosti.

Cítila se silná jak nikdy před tím.

Co se to s ní děje? A co se dělo s Dianou tam nahoře na půdě? Na tyhle otázky zatím prostě neznala odpověď.

Doma už Langovi seděli v patře u televize. Barbara dostala naléhavý, mučivý hlad. Začala do sebe po tmě ládovat studený steak z ledničky, a zarazila se, až když pila už třetí syrové vejce. Ještě abych začala jíst lidské maso, připomněla si scénu z hororu, který nedávno dávali v kině.

Udělalo se jí zle.

Hodila prokletou sošku do koše na odpadky a zamířila do koupelny. Až tam zjistila, že má ruce znovu od psí krve.

Možná, že krev byla na klice domovních dveří, když šla poprvé domů. Možná.

Možná taky ne.

„Nebojím se tě, démone,“ řekla do prázdna a pak se sama sobě rozesmála.

Šla nahoru do svého pokoje a otevřela zažloutlé stránky sešitu Franka Cottona.

4

Ráno se Barbara vzbudila s hlavou opřenou o desku stolu. Byl čas jít do školy. Naházela na sebe oblečení a popadla tašku s učebnicemi, do níž ještě zastrčila v rychlosti Cottonův sešit. Prokousávala se včera večer několika desítkami stránek se vzpomínkami na Afriku popsanými sotva čitelným rukopisem, a nic týkajícího se prokletí domorodými duchy nenašla.

Pádila po schodech, kde potkala slečnu Hollovou, jež k nim chodila dvakrát týdně poklízet.

„Dobrýtro,“ pozdravila s plnou pusou sendviče.

Dnes brzy po ránu odjel pan Lang chevroletem do práce, tak jí nezbylo, než u silnice počkat na Dianu, aby ji svezla.

Místo toho před ní zastavil stříbrný jaguár Michaela Veena. Odevzdaně nasedla a zabořila se do vypolstrované sedačky.

„Jedu náhodou kolem,“ vyslal k ní Michael půvabný úsměv.

„Doufám, že jsem tě včera moc nepolekal.“

Barbara nevěděla, zda mluví o jejich včerejším setkání, či o příhodě v domě Evertových.

„Ne, funebráků se nebojím,“ narážela na jeho typicky černé oblečení. I dnes byl celý v černém, jen na krku se mu houpal masivní zlatý amulet ve tvaru hada.

Vyrazili směrem k borgentownské střední škole.

„Vypadáš unaveně,“ prohodil Michael.

Barbara zatvrzele mlčela.

„Neřekl jsem tím, že ti to nesluší, malá. Jen se ptám, co jsi včera v noci prováděla.“

„Jsi horší než policajt,“ ušklíbla se Barbara. Před nimi se vynořila nesourodá budova Borgentown High school. Nad celou tou okázalou stavbou se tyčila prosklená věž školní observatoře.

Michael zastavil. „Na, vezmi si tic-tac,“ podával jí krabičku s bonbóny z přihrádky auta. Barbara v ní zahlédla zdobenou dýku v koženém pouzdře.