LÁSKA NA VÝSLUNÍ

ROMANA SZALAIOVÁ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-029-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-030-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-031-1 (PDF na CD)

Všechno může počkat,

jen láska ne.

Kdo nechá čekat lásku,

uráží nejvýznamnějšího hosta

svého života.

Hans Kruppa

Věnováno památce Diany a Michala

Prolog

CHODBAMI ČASU

1. kapitola

KONEC VĚKU NEVINNOSTI

2. kapitola

HLEDÁNÍ IDENTITY

3. kapitola

CENA SLÁVY

4. kapitola

KVĚT TAJNÉ LÁSKY

CHUŤ SVOBODY

5. kapitola

SETKÁNÍ

6. kapitola

MEZNÍK ŽIVOTA

7. kapitola

NA VÝSLUNÍ

8. kapitola

NEČEKANÉ PŘEKVAPENÍ

9. kapitola

ČÍŠE PRAVDY

10. kapitola

ZPÁTKY KE KOŘENŮM

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog

Nastala chladná, nevlídná noc a na Valentýnu ležící na nosítkách se sypal drobný sněhový prašan, zatímco ji nesli k sanitce. Bylo jí právě šestnáct let, ale oslavovala narozeniny opravdu zvláštním způsobem – čekal ji porod.

Zasténala a do očí se jí vedraly slzy bolesti. Pohlédla na svou matku, která stála vedle ní, a z jejíž tváře nebylo možno vyčíst nic, kromě určitého napětí. Valentýna věřila, že se na ni dívá i otec odněkud z nebe a že jí odpustí.

To, že se už před půl rokem uchýlily s matkou na venkov, byl skvělý nápad. Nikde nemohl být zdravější vzduch než v chatě nedaleko Českého ráje. Zároveň jim otec zanechal dostatek finančních prostředků, nehledě na jeho životní pojistku. Bylo tomu už pár roků, co prohrál svůj nerovný boj s rakovinou plic.

Matka položila do sanity objemnou tašku s věcmi do porodnice a sama také nastoupila.

„Tak co, platí ta dohoda?“ zeptala. se „Vždyť víš, že to všechno sama nezvládneš, a pak – co tvá pověst?“

„Ano, platí,“ přikývla její dcera odevzdaně. Snažila se prozatím prorazit ve světě modelingu, o němž neměla ponětí, a ta velká mašinérie na polykání dívek i ji krutě semlela.

Valentýna prudce zakřičela a držela se za vzedmutý život. Přenášela své dítě už o čtrnáct dní a cítila se rozlámaná.

„Do nemocnice to nestihneme, musíme odrodit už tady. Připravte se, maminko,“ oznámil lékař. Přes obrovské bolesti si Valentýna uvědomila, že je to poprvé a možná také naposled, co ji takto někdo oslovil.

„Tlačte, vím, že vás to bolí, ale jinak to nejde. Až si dítě z porodnice odvezete domů, všechny trable to spraví.“

„To dítě půjde k adopci,“ oznámila matka rodičky, Marie Líbalová, rozhodným hlasem zahloubanému lékaři. Valentýna zatím trpěla za svůj poklesek, jak jí celé těhotenství matka vyčítala. Křičela a z očí jí vytryskly slzy. Pak náhle nesnesitelná bolest pominula a ona na chvíli spatřila své dítě.

„Jak se bude holčička jmenovat?“ zeptal se lékař dříve, než sanita zastavila před nemocnicí a dítě zabalené do bílé zavinovačky odnášely zdravotní sestry.

Valentýna si myslela, že není horší bolest než porod, ale nyní, když odnášeli její dcerku pryč, ji zasáhla strašnější trýzeň.

„Květa. Bude se jmenovat Květuška,“ oznámila mezi vzlyky.

„Ano, paní Valentýno. Budete brzy zase fit, uvidíte.“

„Slečna. Slečna Líbalová,“ upřesnila kdoví proč její matka Marie. Rozhodla se ji držet dál od mužů, a to ode všech.

„Pár týdnů cvičení a jsi zase hvězda,“ obrátila se matka k Valentýně. „Šťouralové z bulváru nesmí v budoucnosti nic vyčmuchat a brzy určitě se svým šarmem dobudeš přehlídková mola. Musíš alespoň fiktivně zůstat panna, pak ti budou klečet u nohou. Proč taky ne, máš vizáž nevinného blonďatého andílka s očima tygřice. Znovu začneme budovat tvou kariéru, jako předtím…“

Valentýna Líbalová už dál přestala matku vnímat. Odvrátila zmučeně hlavu a zavřela uslzené oči. Pocítila, jak jí víčka líbají drobné sněhové vločky, dokud ji neodvezli do nemocničního pavilonu, aby po dramatickém anonymním porodu znovu nabrala sil.

CHODBAMI ČASU

1. kapitola

KONEC VĚKU NEVINNOSTI

Kdykoliv už dospělá Valentýna měla volnou chvilku v zatěžkávající pěvecké koncertní šňůře, stačilo zavřít oči, aby viděla zpětně všechno to své dívčí snažení a ucítila v očích slzy.

Už byla duchem někde jinde, ale nikdy se jí zcela nepodařilo zapomenout. Všimla si právě svého prvního z bodyguardů, Pepy, jak odstrkuje z cesty fanoušky, tlačící se s kyticemi do její šatny po benefičním koncertu. Opět nastal den jejích narozenin a ona se cítila unavená, ale věděla, že musí absolvovat krátkou autogramiádu a snad také ukázat se na narozeninovém večírku. Cítila, že se jí zvedá žaludek, vždyť stejně vypila od rána jen dva vitaminové drinky. Zadívala se do zrcadla na své pozadí a rozhodla se pro další drastickou dietu. Věděla, že si za léta na výsluní vypěstovala celkem slušnou bulimii. Vypadala ovšem stále tak štíhlá, téměř jako ve svých šestnácti letech, i když se to nezdálo možné. Mohla za to především dřina v posilovně. Kdyby tu byla její matka, Marie Líbalová, určitě by dodnes prohlašovala, že je Valentýna i ve svých šestadvaceti letech ještě panna. Ale nebyla tu, protože jí Valentýna nikdy nepřestala vyčítat, že její zásluhou dala svou holčičku k adopci. Přestaly si s matkou rozumět a jejich cesty se rozešly. Valentýna ji dala jednou sledovat soukromým očkem a dozvěděla se, že se matka přihlásila do jedné z náboženských sekt, a víc už ani po ní nechtěla párat.

Odhrnula záclonku a spatřila, že pro ni manažer nechal přistavit limuzínu. Bylo to jen pozlátko, součást snu, který o ní znali fanoušci, a ona si povzdychla. Věděla také, že se její odjezd protáhne do doby, než dorazí lidé ze zpravodajství. I to vymyslel její šikovný manažer Petr Krásný.

Valentýna si dala v klidu nohy na stolek a snila. Zdálo se jí to všechno tak vzdálené a kontury pocitů se jí rozplývaly jako akvarel.

Přemýšlela krátce o Petrovi. S kočičím úsměvem na rtech si vybavila, jak se jí poprvé představil.

„Já jsem Krásný,“ sdělil jí.

„Všimla jsem si,“ podala mu ruku.

Spolupracovali už drahně let… vzpomněla si, jak ji uviděl Petr poprvé. Měl hřejivé oči a byl vždy nadupaný energií.

„Jakže se jmenuješ? Líbalová?“

„Ano,“ pronesla. A protože přeskočil častý fórek – „...a směl bych tě políbit?“ – ihned mu začala důvěřovat.

„Valentýna je hezké jméno, ale nevystihuje tě,“

oslovil ji bodře.

„Jaké jméno bys mi tedy doporučil?“ rozhodila odevzdaně rukama.

„Nech mě chvíli přemýšlet… jsi krásná a neokoukaná jako hvězda na nebi… je v tobě zvláštní sex appeal i něha a pro mnohé fandy budeš bohyní… Ariadna? Ne, to není pořád ono. Už to mám! Budeš vystupovat, chceš-li, pod pseudonymem krásným jako ty – Adriana…“ Valentýna se pousmála nad svou tehdejší nezkušeností, kterou ovšem Petr nijak nezneužil.

Opustila ale nyní v mysli seznámení se svým manažerem Petrem Krásným a vybavil se jí samotný začátek jejího boje o místo na výsluní…

*

Čtrnáctiletá Valentýna seděla se svou matkou jako na trní v čekárně před místností, ve které se konal casting na novou, neokoukanou tvář propagující regenerační šampon. Nezdárná dcera zatím kývala nohama a z nudy si zatím se zájmem prohlížela své rivalky. Dorazila později, protože předtím absolvovala svou hodinku kalanetiky.

„Nemůžou se ti rovnat,“ ubezpečovala ji matka.

„Proč myslíš, mami?“ zadívaly se jedna na druhou. „Třeba támhle ta má větší prsa než já,“ ztrácela Valentýna sebedůvěru.

„Vždyť je to zrzka… obyčejný zrzavý nemehlo.“

Čtrnáctiletá Valentýna se usmála a podotkla: „Ty to umíš tak podat, mamko, že bych si troufla přihlásit se na casting Královna vesmíru.“

„Nešaškuj a chovej se jako dospělá,“ zamračila se na ni Marie Líbalová.

„Ale já nejsem ještě dospělá,“ připomněla jí dcera. „Kdybych byla, tak půjdu do baru, budu řídit auto a taky hulit cigára.“

„Urazila bych ti to od huby. Chceš snad mít žlutý zuby a zkazit si kariéru?“

„Jakou kariéru…? Zatím jsem uspěla jen v reklamě na zubní pastu, hrála jsem deset minut ve filmu holku padlou na hlavu a má fotka vyšla v jednom časopise.“

„Ale na titulní straně!“ připomněla Valentýně matka. „To se každému nepodaří. Máš talent.“

„Moje kámoška mi řekla o velké šanci, jak se stát modelkou. Vždycky jsem obdivovala Naomi Campbell! Chtěla bych ten konkurs podstoupit.“

„Až později,“ přijala to matka vstřícně. „Za chvíli jsi na řadě.“

„Slečna Líbalová!“ zavolali ji dovnitř velké místnosti. Povšimla si, že se jedna z dívek trapně zasmála jejímu příjmení.

Valentýna semkla rty a vešla do prostorné místnosti. Pohodila svou blonďatou hřívou, až se jí lesklá nádhera rozlétla kolem hlavy. Vznosně zdvihla hlavu a dokráčela krokem mladé lvice až k hodnotící porotě.

„To bylo neuvěřitelné,“ vydechl porotce středního věku nezajímavého vzezření. „Okamžitě vás berem, ten kontrakt je váš.“

„Smím vás někam pozvat?“ zeptal se jí poté onen zhruba čtyřicetiletý porotce. Valentýně se vůbec nelíbil, ale zachovala se diplomaticky. „Já bych hrozně ráda, ale čeká mě dneska ještě jeden konkurs. Snad někdy později,“ prohodila s vrozenou koketérií.

„Dobře,“ přikývl ten plešatící seladon a ona se vyprostila ze sevření jeho ruky, za kterou ji držel jako orel zajíce.

„Tak můžu teď jít na konkurs pro modelky?“ zeptala se Valentýna matky, když se vrátila s kontraktem na reklamní šot v kapse.

„S kým tam půjdeš? Já tam být nemůžu, přivezou k nám dneska klavír,“ řekla matka se stejnou grácií, jako by kupovala dům v Beverly Hills.

„Jdeme tam s Dianou,“ pousmála se Valentýna.

„Tak to klidně jdi, Diana je ambiciózní a mazaná jako liška, s tou se neztratíš. Zatím pa.“

„Nashle u večeře,“ usmála se Valentýna a matka i ona zamířily každá za svým cílem.

*

V sále, kam si přišly splnit svůj sen o modelingu desítky mladých dívek, bylo přeplněno a dusno. Valentýna chodila zdánlivě bez cíle sem a tam, prodírala se davem více či méně charizmatických mladých žen, až konečně našla Dianu Ebrovou. I ona byla blond, ale její vlasy byly o několik tónů světlejší.

„Ahoj,“ volala Diana s úsměvem na Valentýnu a mávala na ni rukama. Byly už delší dobu dobré kamarádky. „Nechala jsem tě zapsat. A měla jsem nervy, jestli to stihneš. Já jsem na řadě už za chvilku… myslíš, že mám šanci bez toho, abych se vyspala s někým z poroty?“ obrátila Diana tvář k Valentýně.

„Jasně, sekne ti to,“ povzbuzovala Valentýna nervózní přítelkyni. Sama cítila podivný klid, když si prohlížela molo, po němž kráčela jakási málo nadaná hubená „tyčka“.

„Neberem, děkuji, další. Slečna Ebrová! Je tu někde slečna Ebrová?“ hulákal porotce do amplionu.

Diana vnesla na molo jakousi noblesu a oslňovala krásnýma nohama a plavnými pohyby natolik, že se v sále rozhostilo ticho a všichni měli pohledy upřené na ni.

„Bezva, berem!“ křikl porotce ještě dříve, nežli Diana ukončila své antré. Ta seskočila se schůdků a objala šťastně svou kamarádku.

„Jsi vážně jednička,“ ubezpečila ji Valentýna. „Já proti tobě nemám šanci. Mám příliš slovanské proporce.“

„Blázníš? Jsi štíhlá na místech, kde to člověk očekává, dá se říct jako i já, ale máš delší vlasy, větší oči a plnější rty… mám pokračovat?“

„Nee,“ usmála se Valentýna a ještě jednou přátelsky stiskla Dianě ruku. „Jen si nejsem jistá, jestli právě takovéhle přednosti frčí…“

„Slečna Líbalová!“ zvolal porotce a v sále se rozlehl šum.

„Mám nemožný příjmení,“ prohodila ještě a vykročila na molo. Měla na sobě lahvově zelené, rozevláté šaty, korespondující s jejíma kočičíma očima. Šla pružně jako šelma a na konci mola udělala pózu a skvělý půlobrat. Kdosi zapískal na prsty a to Valentýnu trochu rozhodilo. Cítila úlevu, když zašla a už ji nepropalovaly desítky očí, ale zároveň ji naplnila jakási euforie.

„Postupujete do užšího kola,“ zaslechla hlas z amplionu.

„Blahopřeju ti,“ stiskla Diana Valentýně ruku. „Pojď, převlékneme se,“ táhla ji za sebou.

Do užšího kola je všechny zkrášlily vizážistky a Valentýně připravily k předvedení pampeliškově žlutý kostýmek s minisukní. Měla poněkud trému, ale tu přehlušoval adrenalin a touha ukázat se v tom nejlepším světle.

„Slečna Líbalová!“ ozvalo se a Valentýna se podruhé ukázala na molu. Tentokrát předvedla stoprocentně profesionální přehlídku všech svých předností a někteří mužští účastníci, hledající nové talenty, její výkon překvapivě odměnili uznalým, krátkým potleskem.

Zatímco Valentýna čekala na svůj rozsudek a marně hledala Dianu, pozval ji hlavní porotce k sobě.

„Blahopřeju, získala jste právě kontrakt na focení v módním katalogu Modern Garments. Navíc pro tuto firmu budete prezentovat letní kolekci modelů jaro – léto na molu. Dáme vám písemné vyrozumění o jednotlivých akcích. Nejprve vás čeká v blízkém termínu focení. Jsem skutečně rád, že máte nejen pěkné tělo, ale i obličej. Žádné fotomontáže, nasazování hlav na krásné tělo ve tváři nehezkých modelek… Zatím nashledanou.“

„Nashledanou,“ pohodila hlavou. Sotva za ní ovšem zapadly dveře, zbyl z ní uzlíček nervů.

„Tak co, máš to v kapse? Všude tě hledám…“ zaslechla Dianin hlas.

„Jo, povedlo se,“ plácly si dlaněmi.

„Už jsi viděla hlavního vizážistu?“ objevily se Dianě v očích plamínky.

„Zatím ne, proč?“ podivila se Valentýna.

„Protože je to bůh. Neviděla jsem hezčího chlapa. Když si pomyslím, že se nás bude dotýkat... vidím ho a jsem vlhká.“

„Vlhká?“

„Snad nejsi ještě panna?“ vykulila Diana hezké oči.

„Blázníš? To víš, že ne,“ zalhala Valentýna.

„Ale nezapomeň, Ondrášek je můj. Objevila jsem ho první. To je ten vizážista, víš?“

„Myslím, že mě nebude zajímat,“ usmála se Valentýna a objala se s Dianou na rozloučenou. Pak se vydala pražskými ulicemi k metru, aby si odpočinula doma, zatímco na Dianu čekal vůz. Valentýna si povzdychla a vyrazila na cestu s bolestivě sevřenýma nohama v krásných, ale velmi nepohodlných botách, aby matce slavnostně oznámila tu velkou novinu, že se jí splní sen a stane se možná profesionální modelkou.

*

Nadějná posila, která vtrhla na třpytivou dráhu modelingu, vystoupila z metra ve stanici Zahradní město, odkud to měla domů ještě pěkný kus cesty. Sotva Valentýna došla k zahradě patřící k vilce Líbalových a zapadly za ní vrátka, sundala rychle nepohodlné boty. Běžela bosky loukou k zahradnímu altánku. Vystartoval jí vstříc baset Johny a uši mu legračně plandaly při každém pohybu. Valentýny se zmocnila dobrá nálada, protože zahlédla sedět na lavici před altánem svou o pět let starší sestru Martinu s miminem.

Přivítaly se a Valentýna si posadila malého Mikuláše na klín. Všechno Martině vyprávěla a ta se na ni usmála se slovy: „Tady máme naši hvězdu. Myslím, že ti máma touží ukázat ten nový klavír. Chce v podstatě už od té doby, co táta umřel, dávat hodiny klavíru.“

Mikulkovi, jak potomkovi Martiny všichni říkali, se náhle zvedl žaludek a pozvracel svou tetu v drahých šatech.

„Ježiš – promiň. Já ti to vyperu,“ nabídla se Martina.

„Ne, tyhle šaty se musí dávat do čistírny. To nic, jdu se převlíct,“ vrátila jí Valentýna už opět usměvavé miminko.

Sotva byla hotová s převlékáním, vešla do místnosti s naleštěným klavírem.

„Pojď nám něco zahrát,“ vybídla Marie Líbalová svou mladší dceru. Valentýně se rozeběhly prsty po klávesách jako dva cizokrajní ptáci a zahrála píseň, kterou před dvěma roky složila. Potom se ozval i její hlas. Zastřený, jedinečný, cvičený dodnes profesorkou vážné hudby. Když se Valentýna odmlčela, sestra jí zatleskala.

„Mohla bys být sopranistka a vystupovat v divadle… třeba v Itálii, tam je krásně.“

„Ne, Martino. Vůbec mě to tam netáhne, to už bych spíš zpívala v nějakém muzikále…“

„Na to zapomeň,“ zbrzdila ji prudce matka. „To bys rovnou mohla zkusit vrtět zadkem v pop music, ne?“

„Třeba,“ zasmála se Valentýna svému nápadu a začala umně hrát rychlou, veselou skladbu, která se více hodila pro její věk i náladu. Ještě zazněl závěrečný akord a Valentýna sklopila víko klavíru.

„Co takhle zmrzlina, ta by nebyla?“ zeptala se spokojeně.

„Podívám se. Zatím si odpočiň,“ navrhla jí velkodušně a vzácně matka, zřejmě spokojená s její přislíbenou reklamou na šampon.

Po chvíli se objevila mezi dveřmi se zmrzlinovými poháry. Valentýna o ní právě přemýšlela a cítila, jak trpí, když vidí svou nadějnou dceru pojídat sacharidy.

Valentýna oběma ženám vyprávěla o své triumfální spanilé jízdě vzhůru, která se jí naskýtala, a pak spokojeně zmlkla.

„Holčičko, já ti vždycky říkala, že všechna ta dřina nepřijde vniveč,“ zatlačila si Marie Líbalová slzu v oku. „Chceš ještě jeden pohár?“ nabídla jí.

„Ne, raději už ne. Půjdu si teď na chvilku odpočinout. Promiň, Martino.“

„Já už se stejně chystám k odchodu. Čekám tu na Tomáše, aby nás odvezl domů. Nějak se zpozdil.“

„Ahóój, prcku,“ políbila Valentýna Mikulku na tvářičku a objala sestru.

Potom se odebrala do svého pokoje, kde si lehla na tvrdé lůžko, které je prý lepší na páteř, jak jí vysvětlila matka. Lehla si na něj a téměř okamžitě usnula. Zdálo se jí, jak ji někdo fiktivní sladkobolně, něžně líbá a ona toužila snít dál a dál.

*

Dny, které nastaly, se daly nazvat hektickými. Lidé z kosmetického studia měli udělat před focením do módního časopisu Modern Garments z Valentýny nadějnou krásku s dívčím půvabem, kterou už beztak byla, jak ji ujistili lidé z kosmetického ústavu i její nový šéf Morris. Valentýna podstoupila strhnutí světlých chloupků na nohou, což jí až vehnalo slzy do očí, zvláště tehdy, když jí kosmetička zbavovala i chloupků ze slabin.

„Hotovo, jděte si omýt vosk z nohou.“

Když se Valentýna ocitla sama ve sprchách, pustila vodu a se zadostiučiněním si přejela po hladkých lýtkách. Musela uznat, že ten tak trochu bolestivý zákrok stál za to, a spokojeně se osušila ručníkem.

Dále ji čekalo dopolední cvičení ve fitcentru, kde se zpotila natolik, že se těšila znovu do sprchy. Její tělo, rozvíjející se jako poupě divoké růže, příjemně bičovaly pramínky vody. Byla v dobré fyzické kondici a zvykla si pod vedením své matky Marie na tvrdý dril.

U kadeřnice z kosmetického ústavu v Praze téměř nebylo co řešit. Valentýna měla nádherné, těžké kadeře s leskem starého zlata, takže kadeřnice pouze zastřihla konečky vlasů a potom jí vyrobila speciální vlasovou masku s vyživujícím efektem.

Valentýna seděla spokojeně před velkým zrcadlem a pak se podívala na hodinky a požádala kadeřnici, zda by už masku nesmyla, protože by jinak nestihla kosmetičku, pedikérku a manikúru.

V poklusu stihla vše potřebné. Manikérka jí podbarvila nehty na bílo a potom je jen přetírala bezbarvým, zpevňujícím lakem.

Právě, když se pečlivě věnovala nehtům na její levé ruce, zazvonil Valentýně v kabelce mobilní telefon.

„Jestli chcete, podám vám ho,“ nabídla jí ochotně sympatická žena a na okamžik se přestala věnovat jejím nehtům. „Tady je,“ podala jí mobil. Valentýna zmáčkla tlačítko a představila se.

„Tak jak je na tom naše nová hvězda? Za hodinku začínáme s focením,“ ozval se hlavní muž z castingu. Ačkoliv právě on Valentýně nabídl fotografování pro katalog Modern Garments, věděla o něm pouze to, že mu přezdívali Morris Užij si to.

„Ještě jsem nebyla u kosmetičky a na soláriu,“ polekala se Valentýna svého časového skluzu.

„Dobrá, vy sama víte, co je nutné, užijte si to. Pošlu tam pro vás auto, ale pospěšte si.“

„Ano, pane Morrisi, pokusím se všechno urychlit,“ přislíbila šéfredaktorovi módního katalogu.

„Dobře, nafotíme zatím podprsenky a plavky necháme na vás, dokonce mi bylo řečeno, že máte v pase osmapadesát centimetrů… jíte vůbec?“

„Občas,“ oplatila mu vtípek a teprve potom si uvědomila, že mluví se svým nadřízeným.

„Dobře,“ zasmál se krátce a dodal: „Nejste suchar, to se mi líbí. Tak ať vás tu mám co nejdříve, moc na vás spoléhám,“ pronesl vážně a ukončil hovor.

Valentýna si na cestě k východu přečetla celkovou sumu za více než půl dne šlechtění a překvapeně hvízdla. Raději si účtenku uschovala mezi dokumenty, protože módní agentura CKP totiž přislíbila, že veškeré účty za návštěvu kosmetického salónu proplatí.

Valentýna vyběhla před budovu a rozhlédla se. Na protějším chodníku, přímo před značkou zákaz parkování, stálo auto s velkým žlutým logem CKP. Doběhla k němu a řidič složil znuděně noviny a otevřel dveře vozu.

„Nezlobte se, že jste na mě musel tak dlouho čekat. Dřív jsem to nestihla.“

„To nic… pracujete pro agenturu poprvé?“ zpozorovala v jeho tváři náhlý zájem.

„Ano, jak jste to poznal?“ usmála se na něho.

„Známější modelky si mě málokdy všimnou. Jsem pro ně další šuplík na silonky, v lepším případě robertek, který použijou, když je pryč jejich přítel,“ rozesmál se, zatímco Valentýna se začervenala.

„Nastupte si, já jsem Zdenda. Říkají mi tak všichni.“

„Těší mě, Valentýna,“ prohodila. „Mně zas občas říkají Týna.“ Zatímco řidič zařadil, jeho pasažérka si ho potají prohlédla. Byl typem muže, před kterým ještě donedávna klopila oči a cítila, že nemůže dýchat.

„Vy máte tak suprový tělo,“ položil ruku na její koleno. Prudce sebou trhla a zalhala: „Já už mám přítele.“

„Tak pardón, chráněná krajinná rezervace. Musím říct, že mu závidím.“

Zdeněk mluvil celou cestu, a když zastavil před fotoatelierem, dodal: „Hezky se mi s tebou povídalo, Týno.“

„Čau, Zdendo,“ políbila ho na tvář, protože se chtěla tak trochu vytáhnout před Dianou a ostatními třemi modelkami, které si vyšly ven na kopeček zmrzliny.

„Tak sis ho už otestovala?“ zasmála se jedna z dívek. „Zdenda – ten ho hned vyndá.“

Zdeněk mezitím naštěstí odjel a Diana Ebrová táhla Valentýnu dovnitř fotoateliéru.

„Je tu dusno k padnutí, ale Morris už tě sháněl. Radši jdi hned za ním. Já za chvilku přijdu, jen si zaskočím za mou prdelkou Ondrášem.“

„Dobře,“ přikývla Valentýna povolně a spěchala vyhledat pana Morrise.

„Á, moje bílá labuť. Užila sis to?“ přivítal ji Morris. Vzal si krejčovský metr a ona vnímala, aniž věděla jak, jeho ruce všude na svém těle, jako by je náhle měl čtyři, ne dvě. To se vzápětí prudce změnilo, když do fotoateliéru vtrhla Marie Líbalová a udělala jí před děvčaty takovou ostudu, že měla chuť někam utéct. Odkráčela dozadu do šaten modelek, kam nikdo kromě lidí od fochu nesměl, a zašla na toaletu, vyvolat si zvracení po kakaových sušenkách, které zblajzla celé, jako by se hlady přestala ovládat. Postávaly tam dvě už zkušené modelky a pokuřovaly.

„Přestávka!“ křikl do amplionu Morris a šel si dát kávu s rumem.

„Udělala ti ostudu, co? Má to svý výhody, být plnoletá. Já svou matku taky nesnášela. Jsem z pasťáku, ale tady je zajímá jen tohle,“ vzala svá poměrně velká ňadra do dlaní.

„Vy jste tu fotily ty podprsenky?“ napadlo Valentýnu.

„Jo,“ řekla ta druhá a vyfoukla kouř. „Dáš si taky?“ nabídla jí cigaretu.

„Ráda, díky,“ vzala tu věc do ruky na vzdor matce a cizí modelka jí připálila. Valentýna nekouřila poprvé, trénovala to už ve škole s kluky, kterým při pohledu na ni začínala dříve puberta.

Kouření ji trochu uklidnilo a pak se vydala za kosmetičkou, aby ji připravila na focení v plavkách.

*

Sotva uplynula doba přestávky, kterou si vydupali zejména kuřáci, mezi které patřil naštěstí také sám Morris, zavolal si vizážista Valentýnu dozadu. Ta spatřila Dianu přisátou k vysokému, plavému muži, s nímž se pohled Valentýny ihned napjatě setkal. Zatím ještě nikdy neviděla u nikoho tak temně modré oči. Muž se snažil vymanit z Dianiny náruče, zatímco ona ho rozverně hryzla do ucha.

„Tak dej mi už pokoj, Didi. Musím taky něco dělat,“ uzavřel jí rezolutně svou náruč a ona hlasem, který Valentýna neznala, škemrala – „aspoň chviličku, tam v rohu ve skladu…“

„Nech mě už,“ odstrčil ji tentokrát rezolutně a Diana začala ronit slzy jako zkušený krokodýl.

„Tak nebreč, vezmu tě dneska na večeři… spokojená?“ pohladil ji po paži. Valentýně bylo trapné, že musela celý ten rozhovor vyslechnout, a tak těkala očima po ostatních dívkách.

Uviděla jednu z těch tří nových. Upoutala ji, už když stála venku s kopečkem zmrzliny. Musela to být napůl Arabka či snad vzdálená generace mulatky, velmi přitažlivá a sebejistá. Krášlily ji dlouhé, zřejmě vyžehlené vlasy a její pokožka měla překrásný, karamelový nádech.

„Ahoj,“ pozdravila ji Valentýna, když ji začala líčit jedna z kosmetiček hned u vedlejšího zrcadla.

„Čau,“ podala jí ruku. „Já jsem Mabel. Říká se, že jsi Morrisova nová favoritka.“

„To se opravdu asi jenom říká,“ pozvedla Valentýna upravená obočí. „To bych o tom asi musela něco vědět…“

„No, to asi jo,“ rozesmály se obě a ani jedna z nich si nevšimla nápadně pohledného blonďáka.

„Mabel Izaro?“ zeptal se napolovic snědé krásky.

„Ano, vy musíte být Ondra Adam. Měl jste mi přinést vhodné umělé řasy,“ zadívala se Mabel na toho hezouna a několikrát překvapeně zamžikala těmi svými.

Valentýna na něho nepřestávala civět a on se na ni usmál. „Je to bůh!“ vzpomněla si na slova Diany Ebrové. Musela jí dát zapravdu.

„Promiň, Mabel. Teď se budou fotit plavky a já jsem přišel tady za Klementýnou.“

„Valentýna, jmenuju se Valentýna,“ povzdychla si.

„Ježíš… promiň, mně to v tom dusnu tady vůbec nemyslí,“ omluvil se za netaktnost. „Můžu tě učesat?“ zeptal se nelogicky.

„Já myslela, že od toho tu jsem,“ pronesla hořkokysele a Mabel se rozesmála.

„Jistě… naneseme trochu gelu a provedeme mokrou úpravu, když se fotí plavky. Máš nádherný vlasy, jen trochu nemoderně sestříhaný. Nechceš je trochu prostříhat?“ dotýkal se jich jako tekutého zlata.

„To by mě asi vyhnali z reklamní agentury, kde mám točit šot na regenerační šampon. Vůbec se nedivím, že potřebují reklamu, protože jsem se s ním jednou umyla a málem mi vypadaly vlasy.“

Mabel se opět rozesmála a pak řekla: „S tebou je vážně psina, kam se hrabe Didi Eberová. Nechceš, abych tě večer pozvala na drink? Nejsem přihřátá, neboj.“

„Já mám ještě hodinu kalanetiky a pak klavír.“

„Škoda,“ pokrčila Mabel rameny.

„A kdybych vás obě pozval já?“ zeptal se Ondra Adam.

„Slíbil jsi přece Dianě, že…“

„…slečna Líbalová na plac!“ pronesl kdosi do amplionu profesionálně sladkým hlasem, podobným těm na bezplatných telefonních linkách. Valentýna se postavila.

„Ty jsi vážně Líbalová? To jméno zní jako příslib…“ nahodil Ondra udičku s úmyslem chytit na ni zlatou rybku.

„Možná, ale ne jako skutečnost,“ setkala se s jeho krásnýma, zvědavýma očima. „A teď mě omluvte, musím už jít,“ pohlédla na sebe v plavkách krátce do zrcadla a vydala se spokojeně za fotografem a svou matkou. Ta poskakovala mezi jednotlivými modely a všechny se jí zdály příliš odvážné. Valentýna se dívala na ten šum a pohyb všude kolem a cítila, jako by za těch pár dní dospěla. Vnímala všemi póry svého svěžího těla, že její dětství je už u konce. Cítila příval síly jako mladé hříbě, a když skončila s focením, přitáhl ji Morris k sobě a zeptal se: “Tak co, užila sis to?“

„Pojď, už musíme jít,“ táhla ji matka za sebou jako nákupní vozík a ona se rozesmála. Chtěla vyvádět nějaké hlouposti a věděla, že ji matka neuhlídá. Začala toužit zbavit se svého panenství, jako by to byla ošklivá vada na kráse. Všimla si cestou k metru, jak se za ní muži začínají ohlížet, a chtěla podvědomě všechen jejich zájem jen pro sebe. Zamyslela se ve voze podzemky nevinně nad přitažlivostí Ondry Adama, a teprve když se ocitly na výstupní stanici metra, vrátila se s povzdechem do nevyhovující klece reality.

*

Dalším malým, ale ne bezvýznamným stupínkem ke slávě se mělo stát focení u moře až kdesi v Karibiku. Matka Valentýny si vydupala, že pojede také. Její neustálé dohlížení na morálku své dospívající dcery Valentýnu přivádělo do trapných situací, uráželo ji a v podstatě vhánělo do náruče prvního zkušeného muže, který si ji zkrotí a osedlá jako mladou klisničku.

Pluli na jeden z malých překrásných ostrůvků, sotva čnících z mořské hladiny. Valentýna chodila po palubě a bavila se prozatím kousky delfínů doprovázejících loď.

Přišel za ní Morris ve strakaté plážové košili s krátkými rukávy. Opřel se o zábradlí a voněl tabákem tak intenzivně, až se Valentýně zatočila hlava. Odhalil v úsměvu zažloutlé zuby a cosi jí říkal. Valentýna se ale po chvíli omluvila, že jí není dobře a spěchala do své kajuty. Na chvíli si lehla a příjemné houpání ji uspalo. V mrákotách cítila, jak jí kdosi příjemně hladí mezi nohama. Myslela si, že je to sen, ale když se více probrala, zjistila, že v její kajutě je s ní Morris a že nemá kalhoty. Málem vykřikla, ale když spatřila Morrisův povadle trčící úd, překvapeně zmlkla a hleděla poprvé v životě na tu věc. Prohlížela si vzrušením zarudlý pyj a posléze se pokusila o únik z kajuty.

„Počkej, užij si to,“ dýchl na ni Morris alkoholové výpary. Začal ji jazykem dráždit mezi nohama, a když vzal do úst její klitoris, neudržela se a vzrušeně zasténala. Zatnula prsty do pokrývky a už nedokázala zkušeného sukničkáře od svého panenského těla odstrčit. Pocity se v ní stupňovaly a náhle se svět rozskočil a ona prudce vykřikla a těžce dýchala.

„Teď udělej tu službu i mně,“ vyzval ji Morris. Vsunul jí pomalu úd do úst a začal se uspokojovat. Po chvilce Valentýna ucítila v ústech cosi mokrého a zvedl se jí žaludek. Morris se zachvěl, zatímco jeho pyj se po chvíli začal zmenšovat.

Oba zaslechli, že někdo kráčí směrem ke kabině Valentýny a Morris si bleskurychle natáhl kalhoty a kalhotky, které stáhnul Valentýně, si narychlo nacpal do kapsy.

Valentýna si stáhla dolů šaty a v té vteřince právě dovnitř překvapeně vstoupila její matka.

„Dobré dopoledne, paní Marie. Do večera budeme kotvit v zálivu. Doufám, že vy a vaše dcera se mnou dneska povečeříte.“

Matce se objevil úsměv na rtech. „Velmi rády,“ přikývla a Morris odešel.

„Zdá se mi, že… jak to jenom říct… pan Morris vyhledává mou společnost,“ pochlubila se Marie Líbalová. „Možná, že je to ještě předčasné, ale chtěla bys jistě takového otce, jako je on… je vážně šarmantní. Vždyť tvůj pravý otec, když umíral, mi sám řekl: ‚Jsi ještě mladá, najdi si někoho, až tady už nebudu…‘ Nepůjdeš na svačinu?“ zeptala se své dcery.

„Ráda,“ pokývala Valentýna hlavou a neustále přemýšlela o tom, co se stalo. Nevěděla přesně, jestli jí Morris zbavil panenství, protože o takových věcech se u nich v rodině nikdy nemluvilo. Ale pak si uvědomila, jak to jednou viděla dělat velbloudy v ZOO, a usoudila, že ne. Matka jí tenkrát jen řekla, že si spolu hrají, a odtáhla ji pryč.

Valentýna s povzdechem vstala z postele a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptala se jí matka zářící tichým štěstím v důvěře, že se o ni Morris zajímá.

„Jdu se na chvilku projít po palubě.“

„Nenachlaď se, je už večer a fouká tam vítr.“

„Já se raději převléknu. Vždyť je pomalu čas večeře,“ začala se Valentýna hrabat ve skříni a hledala vhodné oblečení. Nakonec vybrala kalhotový kostýmek modrošedé barvy a na krk si připjala zlatý řetízek s podkovičkou a čtyřlístkem.

Nikdy neviděla tak úchvatný západ slunce, jako na ostrově, kde zhruba po půl hodince zakotvili. Cítila, jak přes ni někdo přehodil teplou deku a tiše ji objal.“ Trochu se polekala, ale nedala to na sobě znát. Obrátila tvář k nejhezčímu muži, jakého kdy viděla. Ondra Adam ji lehce pohladil po paži a pak jí řekl: „Příroda se zkrášlila jen kvůli vám. Hezčí západ slunce jsem neviděl. A vy sama jste jako slunečnice.“ Ondra jí zdvihl bradu a pokusil se ji políbit.

„Ne, ne!“ ucukla a vymotala se z deky.

„Co se stalo?“ pozdvihl obloučky obočí.

„Vždyť chodíte s Dianou Ebrovou a já jsem její nejlepší kámoška. Myslíte, že ji podtrhnu? Miluje vás.“

Ondra se zhluboka rozesmál a pak jí náhle řekl něco šokujícího. „Diana se na mě vykašlala, leze teď za starým Morrisem. Je to pracháč a já se mu nemůžu rovnat.“

„Kde je teď?“

„Kdo?“

„Diana.“

„Viděl jsem jí vcházet do Morrisovy kajuty. Tak co s načatým večerem?“

„Počkej chvíli,“ požádala Valentýna Ondru. „Hned jsem zpátky.“

„Jako gazela seběhla dolů a uslyšela z kajuty rytmické vrzání a povědomé sténání. Lehce vzala za kliku a zjistila, že je zamčeno. Uslyšela Morrisův chraplavý hlas a Dianin smích. Plivla Morrisovi na boty ležící za dveřmi, a jako by se v té chvíli zbavila něčeho nepotřebného. Nemohla ale být teď na Morrise nápadně protivná, aspoň do té doby, než bude katalog Modern Garments v oběhu. Rozhodla se ale, že propagovat modely CKP na molech nebude, protože ji předvádění modelů neuspokojovalo tak, jak čekala. Vyběhla zpět na palubu a zadívala se znovu do Ondrových očí.

„Už ti někdo řekl, že jsi velice hezká?“ přešel i Ondra na tykání. „Nechtěla bys se mnou chodit?“ zatvářil se jako malý kluk. „Víš, vrátila jsi mi pro muže mého ražení něco hrozně vzácnýho – určitý druh nevinnosti, kterou jsem ztratil už dávno. Stydím se před tebou jako panic,“ rozesmáli se oba a on jí obemkl paží záda a šli společně na večeři. Moc si rozuměli a Diana, Morris i Valentýnina matka, sedící společně u stolu, se tvářili velmi překvapeně, když si ti dva podávali kuličky hroznového vína z úst do úst a oba zářili souzněním, které našli dnes večer. Po večeři se vydali ruku v ruce na pláž, usedli na pobřežní skaliska a nechali na sebe cákat vodu tříštící se pod nimi.

„Abys nenastydla,“ prohodil. „Čeká tě přece to focení.“

„Ano,“ přikývla. „Víš, říkají se o tobě různý zkazky. Morris tě nazval vypočítavým prevítem, Mabel Izaro dokonce parchantem bez srdce. Varovali mě před tebou, ale… mně připadáš docela fajn.“

Table of Contents

Prolog

CHODBAMI ČASU

1. kapitola

KONEC VĚKU NEVINNOSTI