Výbuch v sedmém patře

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2005 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-068-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-069-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-070-0 (PDF na CD)

HONZA

VONDRÁŠEK

HONZA

LUCIE

X X X

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

HONZA

„Uvažovat o tom, že ti historik poví, jak co kdysi bylo, je naivní. Dějepisec, pokud nemáš na mysli učitele dějepisu, který více méně přesně interpretuje to, na co jiní přišli, je jenom člověk, který má nějaké znalosti, umí utřídit a především sebrat to, co je k danému tématu k mání, a pak to pod určitým úhlem pohledu vyloží. Historická věda je sice pravdivý obraz něčeho, ale čeho? No? Pochop to. Vždycky tu je nějaká ideologie, která ten obraz minulých časů přizpůsobuje sama sobě. Pak dojde k výměně ideologie a je tu jiný obraz minulých dějů.“

Přítel Vondrášek poulil oči a to mu vůbec neslušelo. V takové debatě vždycky nezáleží, jak kdo vypadá a jak mu to sluší. Ono to „sluší“ je taky jenom relativní. Že vypadal jako vrána, mohu s klidem říci, protože netuším, jak asi vrána vypadá, když jí o něco jde. Příteli Vondráškovi šlo o to, aby udělal dojem na moji ženu, která ty řeči poslouchala mlčky s nepřítomným pohledem.

„Historie a dějiny toho, o co jde, není totéž.“

„Na to bych samozřejmě sám nepřišel. Ale historik se přece musí pokusit shrnout údaje o minulém čase tak, aby byly celkem poměrně přesným obrazem těch minulých časů.“

„To poměrně je důležité. Jak by se historikům ulevilo, kdyby se do toho nepletla politika.“

Politika. Ta se plete v Čechách do všeho. Národ připustil, aby se z ní stal nejvýnosnější obchod. Vlastně kšeft. Když vidím nastupovat trestní komando před mikrofon a svolávat hromy a blesky na protivníka, který pak udělá totéž, ale v opačném gardu, je mi úzko. Občane, jsi tu proto, abys nám jednou za čtyři roky pomohl na koně, a pak už jen musíš poslouchat a chystat se nás znovu zvolit. Jestli to neuděláš, čekají tě nížiny zatracení. Nouze a bída.

„Kdysi jsme věřili, že historie jako věda je dobrá k tomu, abychom se vyznali sami v sobě. A teď čtu, že historický fakt, tedy nějaké historické události, můžeme pochopit ne teď, ale až s nějakým časovým odstupem. Tedy v budoucnu. Jak to tedy je?“

To byla moje žena. Že se do toho plete. To tady toho Vondráška nedostaneme pryč. Usadí se tu a budeme mu muset dát večeři. Alespoň jako odměnu za jeho intelektuální výkony, ke kterým nabírá dech.

Jenže k tomu nedošlo.

To, co se ozvalo, co otřáslo celým domem, byl jasný a zřetelný výbuch. Má žena zařvala, byl to spontánní projev zděšení, taky se ten výkřik nedá písemně zaznamenat, nejsou na to hlásky v abecedě. Nikdo jsme se taky o to nepokusil.

„Plyn!“ vykřikl Vondrášek a hnal se ke dveřím.

Vyběhl jsem za ním na chodbu. Rána přišla shora. Bral jsem schody po třech. Nad námi bydlela Marcela de la Rossi. Taky už stála ve dveřích, a sotva jsem doběhl, zavěsila se mi na krk.

„Co to bouchlo?“

Něco blekotala, ve vlasech a všude kolem byly saze a popel. No ovšem – vybouchl jim krb. Boží dopuštění. Jak se to mohlo stát? Není přece utěsněný, aby se v něm plyny nahromadily, blesklo mi hlavou, která myslela pozoruhodně jasně.

Když se mi podařilo setřást Marcelu ze svého těla, už tady byli sousedi vyhnaní z bytů tím výbuchem a starostí, jestli je taky nějak nepoškodil. Jedna paní už stačila napustit vodu do kýblu a rozlévat ji po koberci.

„Počkejte, paní. Lopatku a kýbl. Nebo smeták. Ty oharky nahážeme zpátky ke krbu. Ať to nepropálí koberce.“

„Cos to tam do toho krbu hodila? Musela to být bomba,“ ptám se vzlykající Marcely. „Nechte to být,“ volám na dva sousedy, kteří měli snahu uklízet. „Vysavačem prach a popel, a tu ostatní spoušť ať vidí policajti. Z toho usoudí, jakou měla ta trhavina sílu.“

Marcela se trochu vzpamatovala.

„Máš klíče od bytu? Já jsem si zabouchla dveře.“ Moje žena, samozřejmě. Já když beru za kliku, tak automaticky vkládám klíče od bytu do kapsy. Ani o tom nevím. Proto jsem jí je teď mohl dát do ruky. Jí už tady nebylo třeba, na místě byly jen mé ochranitelské paže. Věděla to a s jistým pohrdáním to dávala najevo. „A podívej se na schodech, jestli tam není jeden můj pantofel.“

Vondrášek využil situace a zmizel s ní. Vzápětí ho poslala zpátky s pantoflem. To už tady byla policejní hlídka. Všechny čumily vyhnali, mne taky. Kývl jsem na Marcelu, že až to skončí, ať se zajde nechat utěšit. Člověk potřebuje někoho, komu se může svěřit se svým trápením. To říkám jako člověk, který myslí na dobro svých známých a lidí vůbec.

Když jsem zazvonil, přišel mi otevřít Vondrášek.

„To tedy byla petelice. Vedle v pokoji spadly dva obrazy.“

Moje žena samozřejmě chystala něco k jídlu.

„Jak to, že ses tak brzy vrátil?“

Byla v tom hlase ironie? Já ji tam slyšel, ale možná proto, že jsem ji čekal.

„Policajti tam nepotřebují čumily.“

Jako vzácně sebekritické zanechalo mé oznámení dojem. Povytáhla obočí a zakývala uznale hlavou.

„Výhodu toho divadla vidím v tom, že tadyhle kolega Vondrášek bude mít o čem vypravovat. Jak byl tenkrát u nás na návštěvě a jak tam někomu vybouchl krb a on málem přišel k úrazu.“

„Netušíš, co to mohlo být?“

Moje žena mi rozumí a ví, že mám často Vondráška plné zuby. Snad proto si ho k nám zve, aby mne podráždila. To tehdy, když k tomu má nějaký iluzorní důvod.

„Určitě tam nevybouchly saze. Hodila tam něco, co mohlo udělat takový randál. Protože si to nezpůsobila vědomě, tak jí to někdo nastražil.“

„Všimli jste si, že to urvalo kus římsy?“

„Ten krb si bude muset nechat přestavět. Taky komín. Bude muset přijít nějaký odborník, aby odhadl, jestli nevznikla škoda na domě. Dělat krb v panelovém domě, to je tedy něco. Někteří lidé roupama nevědí co dělat. Kudy to vedli, myslím komín?“

Šel jsem se podívat na šachtu, která vedla v mém bytě od záchodu nahoru. Tudy vedl stavitel něco jako komín od toho krbu. Její – myslím Marcelin – muž na to měl.

„U nás žádná škoda nevznikla. Ani v jejím bytě toho moc není. Jen rozbité sklo. Někdo jí tam vpašoval slabou třaskavinu. Nepočítal s jejím zabitím, jenom ji chtěl zastrašit.“

„Co že se ta ženská tak divně jmenuje?“

„To máš těžký, kamaráde. Budeme si muset zvykat na to, že jsme v Unii. Dřív si taková Marcelka vzala sousedovic Pepíčka a jmenovala se Nováková. Dneska si Věruška vezme za muže Joe Singsinga a jmenuje se po něm. On si zvyká na Věru, ona na Singsinga.“

„Až přijde pan Singsing domů, bude se divit.“

„Pokud myslíš manžela té vybouchlé paničky, tak ten hledá naftu někde ve Venezuele. Vrací se na skok asi tak jednou za měsíc Kdy tu byl naposled? Až za čtrnáct dní přijede, bude to už určitě uklizené.“

Všechno se mi to jeví jako model trapných životních okolností. Vnucuje se mi náznak manželského trojúhelníku. Osamělá manželka cizího bohatce. Nepříznivé okolnosti mi ji vrhají kolem krku. Přirozená reakce s nepřirozenými následky. Mám pozoruhodnou schopnost zabývat se nesmysly. Navíc kradmé pohledy mé ženy. Obvyklá šeď malého života.

„To opravdu nemáme kyselou okurku?“

A ten mizera se tu chová jako doma. Vnucuje se, že umyje nádobí, nebo ho alespoň utře. Lucie mu utěrku vezme z ruky a přidělí ji mně. Ovšem, já jsem pro tyhle práce jako dělaný. Chápu, že ho Lucka provokuje. Nadouvá hrudník, aby dobře viděl, co stejně vidí. Některé ženy toho od přírody moc nemají, tahle tím nemusí šetřit. V tuhle chvíli je mi to srdečně protivné. Čekám, že zavede řeč na historii a na okolnosti jejího školského uplatnění.

„Promiň, Vondrášku, ale mi máme dneska den D.“

„Cože? Jaký den D?“ ptá se jako blb.

„Ty nevíš, co to je obvykle uplatňovaný den D? To je den určený k likvidaci ušetřených zásob energie, jak se v průběhu týdne nahromadily.“ Říkám to, ani se nezašklebím, i když se mi chce.

Zrudla. On taky.

„Co to mluvíš za nesmysly? Jaký den D? Dělá si z tebe legraci.“

Chvíli se tvářil, jako že neví, jak se rozhodnout. Já jsem se snažil zachovat neurčitý výraz, jako že vím i nevím.

„Až odejdou policajti, půjde tam paní Marcelce pomoct s úklidem. Tak tu klidně se mnou poseď a pouč mne ještě trochu o těch historických vědách. Můj muž je personifikovaná odlehlost přátelských vztahů.“

Nedalo mu to: „Odlehlost přátelských vztahů? Co to je?“

„Až policajti odejdou, přijde ona dáma sem dolů za tebou, milovaná choti.“ Řekl jsem to proto, abych jí zabránil dělat se ještě víc trapnou, protože by musela na otázku odpovědět. Odlehlost přátelských vztahů. To vypadá na nesmysl, a i když jsme měli občas s Lucií spory, nemohl jsem si dopřát pochybnou rozkoš nechat ji ztrapňovat. „Pokud sem kdy ona dáma přišla, bylo to vždy, když jsi byla doma.“

Vondrášek seděl a tvářil se vážně. Nebyl z toho všeho moudrý. Nejdřív ten výbuch, pak ty řeči. Narážky na něco, co mohlo být i nemuselo. Doufám, že ho nepomluvím, když řeknu, že sice opovrhuje lidmi, ale vždy jenom vlídně. Tím se liší od svých přátel, kteří se k němu chovají neurvale. Jeho život má velkou cenu, větší, než jakou má on sám.

„Co vlastně dělá ten její muž?“ zeptal se. „Když si tady v Evropě může vydržovat takovou paničku, musí jistě vynikat v nějaké profesi.“

„V dnešních poměrech jsou na tom dobře lidé, kteří vynikají jenom mírně. Platí to pro Čechy, jak jinde, netuším. Proto taky naši veřejnost charakterizuje především to, že v ničem nevyniká. V lidech tohoto typu vidíme své idoly. Majitel talentu provokuje a normální člověk mu to neodpustí. Slyšeli jste, co udělají slepice s dvouhlavým kuřetem? Uklovou je. Talent je přírodní anomálie.“ Tvářil jsem se, jako že tomu věřím. „Střezte se vynikat. Jo, pokud takový člověk umře, ochotně mu nosíme věnce na Olšany. Už nám neškodí, ale pokud žil, to si užil.“

„Tady dojde v domě k výbuchu, který mohl skončit neštěstím, a on si tady vede takové řeči. Cos to říkala? Chtěla jsi něco vědět?“

Vím, že vědět nechtěla nic, jenom mne provokovala.

„Jak je to s tou želenou objektivitou v historiografii. To je taková trvalka.“

„Prosím tě, to by ti vysvětlil i tadyhle tvůj muž.“ Podíval se na mne, já jsem se souhlasně šklebil. „Víš přece, že žádná ideální objektivita není možná. Vezmi si, jak se s časem posouvají názory na mnohé historické děje. Objektivně se dá určit jenom to, co se skutečně stalo. Jako že někdo tehdy a tehdy objevil Ameriku. Ale proč tam jel, co tím sledoval? Věda dochází k názoru, že to či ono je správné, v pořádku s ohledem na poměry, na přání nějakých vládců nebo jejich tříd. Dějiny a vlastní realita těch časů, to už není totéž. Tu skutečnost stejně nejsme s to postihnout. To prostě nejde.“

On ten chlap nebyl žádný hlupák, jenom prokazoval, že rozum nemusí být ve shodě... s čím vlastně? S povahou, s osobními nároky, uznával jsem jeho rozhled po vědě, ale neuznával jsem jeho přitažlivost, se kterou se točil kolem mé ženy.

Když se konečně chystal k odchodu, přišla Marcela de la Rossi.

„To vám řeknu, to byla věc. Odvezli si ze sklepa plný pytel dřeva. Samé poloviční špalíky. Někdo do nich asi navrtal díru a dal do ní nějakou výbušninu. Zašpuntoval to a bouchlo to. Já jsem dřevo neprohlížela. Jsem zvědavá, co zjistí. Asi nic.“

Fatalistka.

Téma na delší debatu s účastí externího člena semináře.

„To byl atentát na vás, nebo na vašeho manžela?“

„Bože, to je otázka. Můj muž je čert ví kde. Leda že by někdo počítal s tím, že až přijede, zapálí si ohýnek, aby si víc užil tepla, kterého má tam někde asi málo.“

„Když si naposled zapaloval, tak to nebouchalo?“

„Nebouchalo.“

„Kdybych já chtěl způsobit takový rozruch, tak bych na to šel jinak. Žádné navrtávání špalíků.“

Ovšem, historik ví, jak na to. Kolik atentátů se už na světě přihodilo. Když jsme mlčeli, dal si konečně říct:

„Jestli jsem to dobře pochopil, od toho krbu vede nahoru na střechu komín.“

V dramatické pauze čekal na odpověď.

„To není komín, jak je známe. To je jen taková poměrně úzká, tedy tenká roura. Plechová. Jako od kamen, která máte na chalupě.“

„Na chalupě nemám kamna, protože nemám ani chalupu.“

„Víš, Marcelo, učenci nejsou ani dnes solidně placeni. A pak, i kdyby chalupu měl, nejezdil by tam. Nestálo by mu to za to. Je totiž svobodný, opuštěný, k čemu je takovému člověku chalupa? Uvažovat o hrdinských činech našich předků může doma za stolem. Tam si nemusí lámat hlavu, jak vyzrát nad zrádnou kolonií krtků.“

Nebyl mi za tu informaci asi příliš vděčný. Neženatost může člověka jistého věku diskvalifikovat. Věděl jsem, že se Marcela dřív nebo později zeptá na příčiny. První, co ji napadne, zda není homosexuál... To je dneska moderní.

„Co jako? Komín je na střeše. Je to úzký, možná že plechový, nejspíš kameninový komín, dost vysoký. Co jsi chtěl naznačit?“

Lucie projevila jistou netrpělivost.

„Jak jsem řekl. Nezdržoval bych se složitým a pracným vyráběním výbušniny. Počkal bych, až se bude z komína kouřit, vyšel bych na střechu, počítám, že je přístupná, a hodil bych to do komína.“

Zasmál jsem se škodolibě.

„Naivní sny teroristy amatéra. To bys tam musel hodit ruční granát a to právě ve chvíli, kdy se manželé de la Rossi budou k sobě před krbem tulit. Rozbouralo by to celé patro. Uznávám, že by to šlo, ale rozhodně by to muselo mít likvidační cíle. Tohle jenom strašilo.“

„Vezměte v úvahu, že hodit polínko do komína znamená, že se vyvalí z krbu plno prachu, hned to nebouchne, protože to musí hořet, a každý, kdo je v bytě, si toho všimne. Nápad by to byl skutečně dobrý v případě, kdy byste nás chtěl likvidovat. Jako terorista byste to jistě uplatnil s nějakou silnou výbušninou. Pokud byste mne chtěl jenom postrašit, tak stačilo hodit do komína novoroční petardu.“

„Všechno je to nějaké trapné,“ řekla Lucie, šla do kuchyně a chystala se krájet cibuli.

„Co budeš dělat?“ Marcela tam šla za ní.

„Mám tu dvě konzervy fazolí, dám do toho něco, asi šunku a vejce. My jsme už jedli, ale po tom výbuchu člověk náhle vytráví. To dělá leknutí. Jestli ovšem nepohrdneš.“ Otázka platila Marcele.

„Já skočím nahoru pro něco, co tam snad mám, a uděláme si piknik.“

Viděla v tom vítanou příležitost k přátelskému posezení. K němu patří vždycky něco k jídlu, protože jídlo navozuje příjemné, přijatelné vztahy. Vondrášek pookřál, jeho menší neúspěch jako teroristy mu mírně pokazil náladu. Znám ho dost dobře.

U nás je s hosty potíž. Běžně se sem vejdou pouze dva. Oba dva u nás už byli, ale každý zvlášť. Jídelní stůl je jenom pro tři lidi. Dobrá polovina je obsazena knihami. Tak je to i s ostatními stoly v bytě, rozdíl je v tom, že jsou obsazeny literaturou na sto procent. V obýváku je zavalena knížkami ještě jedna pohovka. Pardon, nejde o knihy, ale o nejrůznější soubory textů, zatím většinou v podobě volných stránek ukrytých v deskách z umělé hmoty. To vše proloženo knihami. A můj pokoj? Když se uchyluji do separace a chci psát rukou, musím klávesnici počítače položit na monitor. Byt intelektuálních zvrhlíků. Proto sem taky nikoho nezveme.

Mne vždycky okouzlovalo sledovat příběhy myšlenek, které putují tisíciletími. Od starých Babyloňanů, Asyřanů k Řekům, od nich zapsány na papyrech a pohozeny na smetištích čekaly, až je na světlo vynesli novodobí badatelé. Ještě štěstí, že v Egyptě neprší. Alespoň ne často. Tak se dochovala díla mnoha Řeků, například dramata, která se hrála v řeckých osadách starověkého Egypta. Nebýt Champolliona, Eberse, našeho Lexy a stovek dalších, bylo by nám mnohé z naší lidské tradice utajeno. Její ohlas pak najde hloubavý jedinec v dílech Evropanů devatenáctého a dvacátého století. Dnes jsou v naší paměti a my nevíme, kde se tam vzaly. Prostě – nezničitelný lidský duch.

Psací stůl v Luciině pokoji je taky zarovnán několika vrstvami papíru, musí ubohá pracovat v kuchyni. To dá rozum, že se pak snoubí intelektuální rozkoše s těmi tam přebývajícími, gastronomickými. Prostě to tak je, a jestliže by měl někdo námitky, bude vykázán jako nevhodný host.

Kdyby k nám přišli na oběd dva lidé, ke stolu by si k nim sedl ten z nás, kdo je jim lidsky nebo pracovně blíž. Ten druhý by si vedle v obýváku položil talíř na několik slovníků, které by srovnal do přijatelné polohy. Nad tím lze jen nechápavě vrtět hlavou.

Marcela přinesla kilovou argentinskou konzervu šunky a dvě lahve jihoamerického vína.

„Tam to vypadá. Ani se mi nechce se tam vracet. Hrůza. Ještě jeden takový výbuch a stěhuju se někam do Caracasu, nebo jak se jmenuje ten konec světa, kde tráví můj muž své dny celibátu.“

„Tady by se hodilo uplatnit jeden biblický výrok, ale to se nehodí. Jak jste přišla na ten celibát?“

Otázka, kde se v Bibli mluví o odříkání se manželských rozkoší, mi bude vrtat hlavou.

„Milý pane, nemám čas a ani chuť se tady zabývat hloupostmi, které člověku zkracují život a přidělávají vrásky na čele. Je to prostě tak, jak jsem řekla. Vím, co vím. A už ani slovo pochybností.“

Její muž byl Španěl italského původu. Přesněji sicilského původu. Když měl sdílnou náladu, mluvil o předcích, kteří prý žili někdy v šestnáctém století a kteří mají dosud vliv na své potomky, rozseté po mnoha koutech světa. Z toho jsem moudrý nebyl, ale věřil jsem tomu.

O paní Marcele jsem toho věděl dost, ale taky by se dalo říci, že o ní nevím skoro nic. Tak jako o každém druhém člověku, se kterým jsem se stýkal. Ruku na srdce, od lidí si bereme jen to, co se nám hodí. Lehce získané informace. Ty si pak upravujeme podle své nálady, podle situace, podle toho, jaký máme vztah k případnému informátorovi. Taky nám lidé o sobě říkají především to, co sami chtějí, abychom věděli. Děláme si o nich obrázek v jejich režii. V tomhle směru jsou zejména ženy mistry. Když se s tím spokojíme, tak o nich víme dost, ale v podstatě je to k ničemu. To v tom případě, že nám snad na nich začíná záležet, když od nich něco chceme, a nemusí to být v každém případě výpůjčka před výplatou. Zvláštní to je v tom případě, když usilujeme o jakousi citovou zainteresovanost. Raději ruce pryč. Zainteresoval jsem se jednou a zůstalo mi to.

„Já už jíst nic nebudu,“ hlásil jsem hlasitě.

„To bys mne dojal. My se s tím tady budeme pachtit a ty se zdržíš? Ani se mi nechce věřit, že bys to myslel vážně.“

Lucie má nevhodný zvyk před lidmi upozorňovat na mé nepříjemné stránky. Myslím povahové, samozřejmě. Takže teď zdůrazňuje moji nenasytnost. Chtělo by to říci nenažranost, ale to by snad bylo příliš agresívně sugestivní. Vyvolalo by to nechutné asociace. Mlaskavost chorobného žrouta. Proto jsem teď byl vděčen Marcele, že se zeptala, co to má na lenošce za stohy papíru, že se na ni nedá sednout?

„To si tady moje Lucinka hraje s překladem jakéhosi, mně samozřejmě neznámého ruského mistra do češtiny. Protože chce mít překlad dokonalý, nespokojí se s tím, že vezme slovník a klade slovo za slovem do počítače. Ona ví, že dotyčného klasika přeložili do němčiny, franštiny i angličtiny, proto srovnává jednotlivé překlady, aby jí vyšlo co nejdokonalejší převedení originálu.“

„To je zvláštní,“ řekla Marcela. „Vy jste opravdu skoro divný lidi. Kdybych vás neznala, tak bych nevěděla, co si mám myslet.“

„To není zvláštní. Pokud chceš říci, že o mé ženě jako o překladatelce nevíš, pak je to tím, že sláva se vzdává jen těm, kdo se o ni ucházejí. Sedíš-li v koutě, jako má žena, čekáš marně na zájem světa. Ten kolem tebe bude chodit lhostejně. Už to tak dneska je, že pozornost vzbuzují jenom ti, kteří křičí: Tady jsem a jsem vynikající. Copak to dnes mnozí dělají jinak?“

Vondrášek se hlasitě smál, a nepoznalo se, jestli se mnou souhlasí.

„Buď tak laskav a otevři mi ty konzervy. Tvoje exkurze do oblasti překladu a společenského ohlasu téhož je pozoruhodně naivní. On totiž, drahoušek, nebere v úvahu, že každý národ tone v odlišném citovém prostoru. Co zní tady přijatelně, je jinde naprosto nežádoucí. Příklady uvádět nebudu, to byste se načekali. Jenom řeknu, že to je práce loudavá, ale zajímavá.“

„Chce tím říct, aby překládaná věta nebyla disharmonická s českou kulturní praxí.“

„Ó, jak pozoruhodná myšlenka. Dá se na tom vydělat?“

„Dá se na tom vydělat?“

Otázku jsem opakovat nemusel. Tím jsem ji dost neomaleně podtrhl.

„Marcelo, říká se tomu pragmatismus? Řeknu jen, že bez jistého stupně idealistického zaujetí to dobře nejde. Nebo to jde, ale nevím, nevím. Nepodepsala bych se pod to.“

Skočil jsem jí do řeči: „Mne vzrušuje okouzlená samota Františka z Assisi. V Třeboni v klášteře ho měli vyvedeného v omítce Křížové chodby. Jenže ho tam plíseň zle ničila a mniši, kteří tam teď sídlí, se rozhodli chudáka básníka Františka předělat. Zakryli ho jakýmisi deskami a přemalovali do pseudobarokní podoby. Mé srdce naříkalo téměř hlasitě.“

„Toho si nevšímejte, není to nakažlivé.“

Lucie, Lucie.

Kdybych si dal práci, asi bych přišel na to, proč se tady zbytečně předvádím.

„Jsou přece překladatelé, kteří text diktují rovnou písařce do mašiny. Neříkej mi, že ne. Je to vidět. Když čtu nějaký oddechový román, žasnu, co je v tom gramatických nesmyslů.“

To byl Vondrášek.

„Dnes překládá kdekdo, kdo náhodou umí onen jazyk. Ale to je situace, která snad pomine.“

„Překladatelé mají dočasnou konjunkturu. Zejména z angličtiny. Netušíme, kolik se toho překládá na kdejakém ministerstvu.“

Vondrášel se postavil k oknu a díval se ven na ruch ulice. Slabý ruch, skoro žádný ruch. Všechna volná parkovací místa už byla dávno obsazena. Jen občas tam někdo přešel a přijelo auto. Řidič se rozhlédl, vycouval a pokračoval. Ve slepé ulici neměl naději.

„Představte si, máte přece fantazii, že jsme na pustém ostrově. Po výbuchu sopky, která pohnula zemskou kůrou, jsme tu zbyli živí jenom my čtyři. Dva muži a dvě ženy. Jak se máme zachovat?“

„Vysílat signály. Nad námi rejdí nějaká družice, která by nás měla zjistit a podat někam zprávu.“

„Toužíte, Marcelko, po tom, aby nás někdo hned teď vysvobodil? Dřív, než uplatníme své přirozené sklony vnímat realitu romantického vidění světa?“

„Moment, já si to musím nejdřív přeložit. To jako… aha. Prostě trosečníci. Mimo civilizaci. Aha.“ Vypadalo to, že uvažuje. Když Marcela uvažovala, slušelo jí to.

„Zásob je tu dost, dvě lahve vína zatím stačí, u nás se taky něco najde, jsem pro vysílat signály, až když nám dojde energie. Pak bude volání o pomoc na místě.“

„Jak to myslíš, kamaráde?“ zeptal se Vondrášek. „Jaká energie nám má dojít? Člověk je nevyčerpatelný zdroj energie. Když dojde jedna, naskakuje druhá.“

„To je na mne moc dvojsmyslné. Fakt je, že mne můj muž už skoro překvapit nemůže. Díky svému rozhledu po literatuře, která mapuje prakticky všechny oblasti lidského života i lidského nitra, vím, jak to v životě chodí. Co můžu od něj i od vás čekat i na pustém ostrově?“

Lucie je prostě nepoučitelná.

„Moment, dámo.“ Vondrášek se dal do pohybu a rázoval po místnosti s hlavou trčící v pětačtyřiceti stupňovém odklonu od těla. „Co člověk v takové situaci čeká? Lidskou solidaritu, sounáležitost. Vědomí, že si ostatní uvědomují, že i já jsem člověk...“

Tady se obě dámy rozesmály.

„Chápu, smějete se, protože má lidská podstata zůstala výbuchem krbu nedotčena. Jen psychika přechodně trpí. Jsem člověk, a proto potřebuji jistou míru porozumění. To může mít podobu vzájemně projevené účasti, třeba i něhy. Jsme na tom stejně, jsme ohroženi, to v každém případě. Proč si navzájem neprojevit důkaz souladu, shody, ochoty si pomáhat.“

Nebylo na něm poznat, jestli si nedělá legraci. Určitě si dělal legraci. Jen to nebylo poznat.

„Marcelo, sedni si k němu, ovšem až se zastaví, a třeba ho i hlaď po hlavičce. Potřebuje to, jeho psychika trpí.“

„Nebuď zlý, příteli. Fakt je, že jsme tady do páru. Ty se svou ženou tvoříte pevnou, úřadem stvrzenou dvojici, která sice postrádá onen tvořivý rozlet hledačů, který už máte léta za sebou. V souladu s obecně uplatňovanými zásadami moráky, což je skutečně zajímavé a hodno analýzy nezúčastněného rozumu, jsem tady jenom já a paní Marcela, kteří musejí svádět boj se svou lidskou podstatou. Nemám snad pravdu?“

Obě ženy zíraly dost nechápavě.

„Ví někdo, jak to básník Jiří Wolker napsal o muži jako rozsévači a o tom, že žena má úrodný klín?“

Vypadalo to, že ho Lucie vyhodí.

„Jsme-li na pustém ostrově, neznamená to, že musíme taky vést pusté řeči. Myslím řeči nemající smysl. Pokud nevidíš smysl svého uvažování v tom, abys tady Marcelu připravil na své budoucí... jak to říct... jednání. Směřuješ k tomu, nebo ne, přiznej se.“ Lucie se snažila, aby ta věta zněla přísně.

„Smysl, nesmysl. Mně se situace jeví jako nejvýš pozoruhodná. Výbuch, ohrožení, uklidnění. Reakce na to všechno je tvoje odtažitost, Lucinko. Chápu tě. Tenhle člověk, jako tvůj muž, tě už připravil o zbytky romantického vidění světa. Čas okouzlení a nezralých snů je pryč. Všechno má několik stránek. Úhel pohledu. I ve tvé racionalitě je něco, co stojí za soustředěný pohled. Kožená doktorka. Úzký profesionální záběr. Jinak ovšem nelze, člověk nezryje celý lán najednou. Když chce do hloubky, musí kus po kuse. Tak ryješ a ejhle, poklady ducha vystupují na povrch. Blahopřeju. Zářivé perspektivy potěší všechny, kdo přihlížejí.“

Připojil jsem se: „Na naší lidské společnosti je ohavné to, že vše, co se proti nám obrací, co je odporně lidské, vytvářejí jenom lidé se svými neopakovatelnými schopnostmi. Soudím, že se s tím nedá nic dělat. Lidstvo zanikne, aniž by prohlédlo. Umíte si představit, jaká to musela být hrůza, když na zemi musel sestoupit syn boží, aby zjednal nápravu? Když o tom uvažuji, nemohlo to zase být tak nezvykle odporné. Vše, co lidem vyčítal, vše tady máme v nebývalém množství. Včetně kupčení v chrámu. A na obzoru žádný spasitel.“

„Pojď, nakrájíme šunku. Ať si tady spolu tlachají,“ odvedla Lucie sousedku. Měl jsem si tam s ním vypravovat sám. O čem, proboha? Když se takhle rozjel? Budeme se bavit o ženském spodním prádle? Jenže on si sedl na volné místo na pohovce a držel se za hlavu.

Chvíli přemýšlel, pak řekl: „Možná, že je to tím,“ patrně navazoval na mé výroky, „že je lidstvo schopno spasit samo sebe. Jenže čím? Atomovými zbraněmi? Nebo snad myšlenkami? Které to jsou? Pokud by mělo jít o Evropany, je jich tu několik, kteří by snad s jistou výhradou přicházeli v úvahu. Ale ti nepodléhají kritickému hodnocení, spíš módě. Nebo svým lidským omezením. Marxe zdiskreditovala KSSS, jsou tu další, na které se soustředili naši politici a tím jim vzali třpyt. Asi nemám přehled, což připouštím. Asie už taky není tak daleko jako dřív, ale na můj vkus je moc málo přehledná.“

Po chvíli:

„Tam, kde se sejde pár lidí, vždycky vzniká něco, co lze nazvat skupinou trosečníků na pustém ostrově. Nesměj se. Dalo by se to rozvést a potvrdil bych oprávněnost toho tvrzení. Jenže proč? Pro jakési hluché uspokojení z vlastní ješitnosti? Není třeba. Oblbovat ženskou řečmi, to mám za sebou a řeknu, že to bylo úspěšné období. Omrzí to. Není ohlas. Člověk se poslouchá a zjišťuje, že je hluchý. Nic. Výsledek je trapné samičí vrnění. Co s tím?“

„Kamaráde, jsi na tom pěkně blbě.“

Prohlížel si nehty na pravé ruce.

„Nemáš tady nůžky na nehty? Udělala se mi tady záděra a bolí to.“

Šel jsem do koupelny hledat nůžky na nehty.

„Co tam hledáš? Nepřeházej mi to tam.“

„Ženské musejí mít v každé situaci přehled a převahu. Slyšel jsi to? Nejdřív otázka a potom upozornění. Nepřeházej mi to tam. Ještě že nedodala – jinak dostaneš pár pohlavků.“

„To je jeden z důvodů, proč si občas libuji, že jsem se neoženil.“

„Je těch důvodů víc?“

„Celá řada, kamaráde.“

Uvažoval jsem, ale nedal jsem výsledky uvažování k dobru. Nic se nedá dělat, člověk je zlé zvíře. Musím s tímto rozšířeným názorem souhlasit. Bude to člověk, kdo zahubí lidstvo na této planetě. Náš konec je obsažen v naší podstatě. Nezbytnost téhož určuje vzdálenost od našeho konce. Umíte si představit, co je s to tento běh zastavit? Vzhledem k tempu, kterým se řítíme dopředu, vzhledem ke změnám, které na Zemi probíhají, musí být ta vzdálenost dost blízká. A pak, co jednou začalo, to jednou musí skončit. Do nekonečna se to prodlužovat nedá. Nepříjemné je jenom to, že si člověk uvědomuje svoji neschopnost s tím něco udělat.